ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 липня 2021 року           справа №200/2887/21-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 р. у справі № 200/2887/21-а (головуючий І інстанції Циганенко А.І.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання,-

                                                           ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі – відповідач, УПФУ), в якому просив:  визнати рішення від 08 лютого 2021 року №27 незаконним та відмінити його; зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового стажу необхідного для призначення пенсії період роботи з 04 квітня 1979 року по 13 квітня 1982 року, з 30 квітня 1982 року по 27 серпня 1982 року, з 01 жовтня 1984 року по 30 квітня 1985 року, з 01 липня 1985 року по 31 січня 1986 року; зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового стажу необхідного для призначення пенсії період навчання з 1975 по 1979 роки; зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд: визнав протиправними та скасування “Рішення №27  про відмову в призначенні пенсії”, прийняте Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області 08 лютого 2021 року; зобов`язав Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву про призначення пенсії №1000, подану ОСОБА_1 02 лютого 2021 року, під час розгляду якої вчинити дії, передбачені “Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній”, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, та “Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, необхідні для установлення стажу роботи ОСОБА_1 ; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень 00 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені решти позовних вимог, прийняти нове рішення в цій частині, яким: зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового стажу необхідного для призначення йому пенсії період роботи з 04.04.1979 по 13.04.1982, з 30.04.1982 по 27.08.1982, з 01.10.1984 по 30.04.1985, з 01.07.1985 по 31.01.1986; зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового стажу необхідного для призначення пенсії період навчання з 1975 року по 1979 рік; зобов`язати відповідача призначити пенсію; стягнути з Маріупольського Об`єднаного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області судові витрати понесені при оплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 908 гривень.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з рішення відповідача від 08.02.2021 № 27 про відмову в призначені пенсії, вбачається, що відповідачем не було зараховано до загального періоду стажу спірні період роботи, з підстав, що трудова книжка серії НОМЕР_1 відкрита 31.08.1988 р., перший запис про початок трудової діяльності зроблено 04.04.1979 року. Проте, з трудової книжки вбачається, що ця трудова книжка є Дублікат, про що є відповідний запис. Отже, записи періодів роботи з 04.04.1979 р. по 13.04.1982 р, з 30.04.1982 р по 27.08.1982 р., з 01.10.1984 р по 30.04.1985 р, з 01.07.1985 р. по 31.01.1986 р були продубльовані в неї, тому дата початку праці у цих записах, передує даті заповнення трудової книжки. Періоди роботи підтверджено зробленими записами наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи, які завірені печатками підприємств, та підписами відповідальних посадових осіб. Таким чином, якщо спірні періоди будуть зараховані, страховий стаж буде більший ніж страховий страж 28 років встановлений законом для призначення пенсії. Також, апелянт посилається на подання до заяви про призначення пенсії Диплому НОМЕР_2 , який підтверджує період навчання та відповідно право на його зарахування. Проте, відповідач не розглянув зазначений документ, чим порушив прав на зарахування періоду навчання з 1975 року по 1979 рік до загального періоду стажу для призначення пенсії.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт НОМЕР_3 (а.с. 4-5).
02.02.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.
08 лютого 2021 року Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області за результатами розгляду заяви позивача від 02 лютого 2021 року, до якої було додано трудову книжку серії НОМЕР_1 від 31 серпня 1988 року, архівну довідку №0281/05-01 від 22 січня 2021 року, надану КУ “Трудовий архів м. Маріуполя”, паспорт, ІПН, прийнято рішення №27 про відмову в призначенні пенсії.
Рішення обґрунтовано тим, що розглянувши надані документи було встановлено, що трудова книжка серії НОМЕР_1 відкрита 31 серпня 1988 року, перший запис про початок трудової діяльності зроблений 04 квітня 1979 року, що не відповідає вимогам інструкції ведення трудових книжок. До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи з 04 квітня 1979 року по 13 квітня 1982 року, з 30 квітня 1982 року по 27 серпня 1982 року, з 01 жовтня 1984 року по 30 квітня 1985 року та з 01 липня 1985 року по 31 січня 1986 року. При наданні вищезазначених документів та нової заяви до 02 травня 2021 року право на пенсію за віком буде переглянуте (а.с. 6-7).
За даними дублікату трудової книжки позивача, дата заповнення 31 серпня 1988 року, серії НОМЕР_1 (а.с. 24-31) за спірний період містяться наступні відомості: 
Робота на Кіровській філії ремонтного заводу: запис №1 - 04квітня 1979 року прийнятий у експериментально-дослідний  відділ випробувачем електронним машин, апаратів та пристроїв 3-го розряду (наказ по о/к №30 від 04 квітня 1979 року); запис №2 -13квітня 1982 року звільнений в зв`язку з призовом до лав Радянської Армії (наказ №49 від 30 квітня 1982 року); запис №3 - поновлений у експериментально-дослідницькому відділі випробувачем електронних машин, апаратів та пристроїв 4-го розряду (наказ о/к №52 від 03 травня 1982 року); запис №4 - звільнений в зв`язку з вступом на навчання у Вищий навчальний заклад (наказ о/к №95 від 27 серпня 1982 року).
Робота у Горьківському політехнічному інституті імені О.О. Жданова: запис №5 -01 жовтня 1984 прийнятий на посаду ліфтера гуртожитку №4 (наказ №694 від 02 жовтня 1984 року); запис №6 - 30 квітня 1985 року звільнений за власним бажанням, стаття 31 КЗпП РРФСР (наказ №281 від 04 травня 1985 року); запис №7 - 01 липня 1985 року прийнятий на тимчасову роботу на посаду швейцара гуртожитку №4 (наказ №527-4 від 09 липня 1985 року); запис №8 - 19 вересня 1985 року переведений на постійну роботу (наказ 609-4 від 19 вересня 1987 року); запис №9 -31 січня 1986 року звільнений за власним бажанням, стаття 31 КЗпП РРФСР (наказ №87-4 від 03 лютого 1986 року); запис №10 – 01 вересня 1982 року по 24 серпня 1998 року навчання у Горьківському політехнічному інституті (наказ 1098/5 від 25.08.1982, 1248/5 від 24 серпня 1988 року).
Записи у дублікаті трудової книжки завірені підписом уповноваженої особи та печаткою відділу кадрів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач  небезпідставно дійшов висновку, що записи про роботу за період з 04 квітня 1979 року по  31 січня 1986 року не відповідають “…вимогам інструкції ведення трудових книжок”, хоча і послався на “Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників”, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, яка на час заповнення дублікату трудової книжки позивача не діяла. Разом з тим, встановлені відповідачем невідповідності записів про періоди роботи не могли бути підставою для прийняття спірного рішення. Відповідач прийняв спірне рішення не використавши повноваження з метою, з якою це повноваження надано; не обґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); без дотриманням принципу рівності перед законом, дискримінаційно; без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058) в редакції на час виникнення спірних правовідносин.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац 1 частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV).
Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).
Відповідно до пункту «е»  статті 3 Закону  № 1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим  Законом, зокрема, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти.
Відповідно до пункту "д" частини 3 статті 56 вищевказаного Закону до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до пункту «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині, що не суперечить Закону №1058-IV, до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
На час навчання Позивача порядок визначення трудового стажу, який давав право на пенсію за віком регулювався Постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року № 590 «Про затвердження положення про порядок призначення та виплати державних пенсій» (далі - Порядок № 590).
Підпунктом «і» пункту 109 Порядку № 590 визначено, що крім роботи в якості робітника або службовця в загальний стаж роботи зараховується також «навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних закладах (технікумах, педагогічних та медичних училищах і т.д.), партійних школах, совпартшколах, школах профрухів, на робфаках, перебування в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі. При призначенні пенсій по старості періоди вказані у підпункті «і» зараховуються в стаж при умові, що цим періодам передувала робота в якості робітника чи службовця, або служба в складі Військових сил СРСР.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV, Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. 
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.
На час звернення позивача із заявою про призначення пенсії за віком позивач досяг 60 років. 
Частиною 1  статті 44 Закону №1058  встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).
За положенням п.3 Порядку № 637, за  відсутності  трудової книжки,  а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні  необхідні  записи  або  містяться неправильні чи    неточні   записи   про   періоди   роботи,   для підтвердження  трудового  стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих   осіб   Державного   реєстру  загальнообов`язкового державного  соціального  страхування, довідки, виписки із наказів, особові   рахунки   і   відомості   на  видачу  заробітної  плати, посвідчення,  характеристики,  письмові трудові договори і угоди з відмітками  про  їх  виконання  та  інші  документи,  які  містять відомості  про періоди роботи. 
За відсутності  зазначених  у  цьому  пункті  документів  для підтвердження трудового    стажу   приймаються   членські   квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише  за  той час, за який є відмітки про сплату членських внесків. 
Пунктом 6 Порядку № 637 передбачено, що для  підтвердження  військової  служби, служби цивільного захисту,   служби  в  органах  державної  безпеки,  розвідувальних органах,  Держспецзв`язку  приймаються, зокрема: військові квитки.
Згідно пункту 8 порядку № 637, час   навчання    у    вищих    навчальних,    професійних навчально-виховних закладах,    навчальних   закладах   підвищення кваліфікації   та   перепідготовки    кадрів,    в    аспірантурі, докторантурі і  клінічній  ординатурі  підтверджується  дипломами, посвідченнями,  свідоцтвами,   а   також   довідками   та   іншими документами, що  видані  на  підставі  архівних  даних  і  містять відомості про періоди навчання. 
За відсутності    в    документах    таких   відомостей   для підтвердження часу навчання  приймаються  довідки  про  тривалість навчання в  навчальному  закладі у відповідні роки за умови,  що в документах є дані про закінчення повного навчального  періоду  або окремих його етапів. 
Відповідно до пункту 23 Порядку, документи,  що  подаються  для   підтвердження   трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).
Відповідно до пункту 24 Порядку, для підтвердження трудового  стажу  приймаються  лише  ті відомості про  період  роботи,  які  внесені в довідки на підставі документів.
Отже, зазначеним Порядком передбачено у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, підтвердження трудового стажу можливо іншими належним чином засвідченими документами. 
Матеріли справи свідчать, що записи дублікату трудової книжки позивача містять всі необхідні відомості щодо спірних періодів  щодо призначення, переведення та звільнення за спірний період. Отже, трудова книжка позивача містить записи про роботу позивача у спірні періоди, що дає право на зарахування його до страхового стажу, та призначення пенсії.
Крім того, період навчання позивача з 1975 року по 1979 рік підтверджено Дипломом НОМЕР_4 від 27.02.1979 (а.с.33).
Рішення відповідача мотивоване тим, що записи в трудовій книжці здійсненні з порушенням вимог законодавства, а саме трудова книжка серії НОМЕР_1 відкрита 31 серпня 1988 року, перший запис про початок трудової діяльності зроблений 04 квітня 1979 року, що не відповідає вимогам інструкції ведення трудових книжок.
На дату видачі дублікату трудової книжки позивача (дата заповнення 31 серпня 1988 року), порядок ведення трудових книжок був врегульований “Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях”, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 із змінами, яка діяла до 29.07.1993 (далі – Інструкція №162).
Згідно з пунктом 5.1 Інструкції №162 особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це адміністрації за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви адміністрація видає працівникові іншу, трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом “Дублікат” в правому верхньому кутку першої сторінки.
Дублікат трудової книжки […] заповнюється за загальними правилами. У розділи “Відомості про роботу” […] при заповненні дубліката вносяться записи про роботу […] за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень) (пункт 5.2 Інструкції №162).
Згідно з пунктом 5.3 Інструкції №162 якщо працівник до влаштування на це підприємство вже працював в якості робітника або службовця, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділі “Відомості про роботу” в графі 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж роботи в якості робітника або службовця до надходження на дане підприємство, підтвердженому документами. Загальний стаж роботи записується сумарно, тобто зазначається загальна кількість років, місяців, днів роботи без уточнення, на якому підприємстві, в які періоди часу на яких посадах працював у минулому власник трудової книжки. Після цього загальний стаж, підтверджений належно оформленими документами, записується по окремих періодах роботи в такому порядку: у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу; в графі 3 пишеться найменування підприємства, де працював працівник, а також цех (відділ) і посада (робота), на яку було прийнято працівника, а починаючи з 1 січня 1986 року - і відомості (при їх наявності), передбачені в абзаці третьому пункту 2.13 цієї Інструкції. Якщо з поданих документів видно, що працівник переводився на іншу постійну роботу на тому самому підприємстві, то про це робиться відповідний запис. Потім у графі 2 записується дата звільнення, а в графі 3 - причина звільнення, якщо у поданому працівником документі є такі дані. У тому випадку, коли документи не містять повністю зазначених вище даних про роботу в минулому, в дублікат трудової книжки вносяться лише що у документах відомості. У графі 4 вказується найменування, дата і номер документа, на підставі якого проведено відповідні записи в дублікаті. Документи, що підтверджують стаж роботи, повертаються їх власнику. Адміністрація зобов`язана сприяти працівникові в одержанні документів, які підтверджують стаж його роботи, що передував влаштуванню в дане підприємство.
Аналіз вказаних положень свідчить, що зазначеними положеннями встановлено обов`язок звернення за місцем останньої роботи. При цьому, законодавство не вимагає перебування особи у трудових відносинах на час звернення до підприємства, установи, організації, з питання видачі дубліката трудової книжки. 
Також, суд зазначає, що всі відомості щодо періоду роботи працівника до влаштування на підприємство за місцем останньої роботи, вносяться на підставі підтверджувальних  документів, що підтверджують відповідний стаж роботи.
При цьому, відповідно п. 2.1 Інструкції №162, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.
Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).
Отже, посилання відповідача та суду, як підставу відмови у задоволені позову, на те, що дублікат був заповнений 31 серпня 1988 року, при цьому в дублікаті відсутні відомості про роботу позивача станом на 31 серпня 1988 року на будь-якому підприємстві або в установі, організації, що свідчить про не відповідність інструкції ведення трудових книжок та не підтвердження стажу роботи, не відповідає положенням законодавства та не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні спірних періодів. 
Крім того, відповідач посилається на невідповідність Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників”, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, яка на час заповнення дублікату трудової книжки позивача не діяла.
Тобто, дублікат трудової книжки позивача містить всі належні записи про роботу, що дають право на зарахування всього спірного періоду роботи.
Крім того, рішення відповідача взагалі не містить висновків щодо зарахування або відмови в зарахуванні періоду навчання.
Таки чином, матеріали справи містять належні усі передбачені законодавством документи щодо підтвердження стажу, зокрема Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1 (далі – Порядок № 22-1) та Порядком № 637, які підтверджують  роботу позивача.
Отже, вищезазначене свідчить, що відповідачем неправомірно обчислено стаж роботи позивача.
Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі “Ковач проти України” від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі “Мельниченко проти України” від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі “Чуйкіна проти України” від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі “Швидка проти України” від 30 жовтня 2014 року тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані  Конституцією України  та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав. 
За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46  Конституції України  кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що оскільки, трудова книжка позивача містить всю необхідну інформацію для обчислення страхового стажу за весь спірний період роботи, та враховуючи те, що позивач досяг 60 річного віку, має відповідний стаж роботи, дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах є протиправними.
При цьому, суд зазначає, що наступне.
З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Як вбачається з матеріалів справи, спірне рішення відповідача прийняте лише на підставі невідповідності записів в трудовій книжці позивача до 1988 року вимогам Інструкції, без повного з`ясування обставин та інших документів наданих позивачем. Також без розгляду питання щодо зарахування періоду навчання позивача з 1975 року по 1979 рік.
З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з застосуванням положень ст.9 КАС України, а саме, обрання іншого способу захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права, а саме: 
- визнати протиправними та скасувати Рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в призначенні пенсії від 08 лютого 2021 року №27;
- зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02 лютого 2021 року №1000, з зарахуванням до стажу роботи періодів роботи позивача з 04 квітня 1979 року по 13 квітня 1982 року, з 30 квітня 1982 року по 27 серпня 1982 року, з 01 жовтня 1984 року по 30 квітня 1985 року, з 01 липня 1985 року по 31 січня 1986 року, розглядом питання  щодо  врахування до стажу періоду навчання з 1975 по 1979 роки, та прийняти рішення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV з урахуванням висновків суду.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до викладеного, у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 та 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 р. у справі № 200/2887/21-а – задовольнити частково. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 р. у справі № 200/2887/21-а - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати Рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в призначенні пенсії від 08 лютого 2021 року №27.
Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02 лютого 2021 року №1000, з зарахуванням до стажу роботи періодів роботи позивача з 04 квітня 1979 року по 13 квітня 1982 року, з 30 квітня 1982 року по 27 серпня 1982 року, з 01 жовтня 1984 року по 30 квітня 1985 року, з 01 липня 1985 року по 31 січня 1986 року, розглядом питання  щодо  врахування до стажу періоду навчання з 1975 по 1979 роки, та прийняти рішення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV з урахуванням висновків суду.
Стягнути з Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (за рахунок бюджетних асигнувань) (ЄДРПОУ 42171861) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 21 липня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                                 Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                   І.В. Геращенко 

                                                                                                           Г.М. Міронова