ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1140/19          Суддя (судді) першої інстанції: 
          Мамедова Ю.Т.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 липня 2021 року          м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Коротких А.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту фінансів Міністерства оборони України    про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту фінансів Міністерства оборони України, що виразилася в ненарахуванні та не виплаті належної позивачу індексації грошового забезпечення, передбаченої Законом України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 за період з січня 2016 року по липень 2017 року (включно) під час проходження військової служби в Головній інспекції Міністерства оборони України;
- зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, передбачену Законом України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, за період з січня 2016 року по липень 2017 року (включно) під час проходження військової служби в Головній інспекції Міністерства оборони України в розмірі 26660,81 грн.;
- у разі задоволення вимог зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України виплатити позивачу рівноцінну та повну компенсацію втрат доходів за сплату відповідно до IV Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що не компенсується відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України з вини відповідача через несвоєчасне нарахування та виплату позивачу зазначеної індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року позов задоволено частково:
- визнати протиправними дії Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 липня 2017 року;
- зобов`язано Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 08 липня 2017 року. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вказане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось.
У подальшому, позивачем до суду першої інстанції подане клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, у якому останній просить суд:
- зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення судового рішення у справі №640/1140/19;
- за наслідками розгляду звіту відповідача про виконання судового рішення, у разі підтвердження невиконання та (або) неналежного виконання відповідачем зазначеного судового рішення, накласти на керівника Департаменту фінансів Міністерства оборони України, відповідального за виконання даного рішення, штраф, передбачений частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України;
- у разі визнання обставин, що унеможливлюють виконання відповідачем судового рішення у справі № 640/1140/19, замінити сторону виконавчого провадження у виконавчому листі на Міністерство оборони України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року у задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні поданого позивачем клопотання про встановлення судового контролю.
Міністерство оборони України у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно частин першої, другої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частин другої, третьої статті 129-1 Конституції України Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За змістом частин першої-четвертої статті 382 КАС суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.
Питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін. Неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що суд здійснює контроль за виконанням судових рішень шляхом, зокрема, встановлення строку для подачі звіту про виконання рішення та вирішення в подальшому питання накладення штрафу.
Відмовляючи у встановленні судового контролю, суд першої інстанції виходив із того, що Департамент фінансів Міністерства оборони України не є належним боржником у справі, оскільки він є самостійним структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, та не є самостійною юридичною особою, у зазначеної особи відсутній будь-який спеціальний статус, який би свідчив про його можливість виступати самостійним суб`єктом адміністративного процесу.
Колегія суддів наголошує на помилковості таких висновків суду першої інстанції.
У першу чергу слід наголосили, що можливість виступати самостійним суб`єктом адміністративного процесу не пов`язана із наявністю в особи статусу юридичної особи. Положення процесуального законодавства допускають можливість участі у справі, окрім іншого, як органу державної влади без статусу юридичної особи, так і іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Згідно частини другої статті 14 КАС судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами (частина перша статті 370 КАС).
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року обов`язок нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення покладено саме на Департамент фінансів Міністерства оборони України, який виступав суб`єктом владних повноважень, відповідачем у даній справі.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що можливість виконання судового рішення особою, на яку суд поклав обов`язок вчинення певних дій, не пов`язаний із наявністю в цієї особи статусу юридичної особи чи будь-якого іншого спеціального статусу. 
Питання того, чи є певна особа належним відповідачем у справі та чи може вона відповідати за зобов`язаннями, які є предметом судового спору, вирішується у ході судового розгляду справи, а не на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили та  яким конкретну особу зобов`язано вчинити певні дії.
У разі якщо відповідач у справі не погоджується зі своїм статусом у справі як особи, яка відповідає за спірними зобов`язаннями, він вправі навести відповідні аргументи до суду, який здійснює розгляд справи, а у разі незгоди із рішенням суду в цій частині, оскаржити його в апеляційному, а у передбачених законом випадках, також і касаційному порядку.
У даному випадку, ухвалюючи рішення за результатами розгляду справи по суті, суд першої інстанції поклав обов`язок вчинення спірних дій саме на Департамент фінансів Міністерства оборони України. Обставин того, вказаний орган не є належним відповідачем у справі та не взмозі відповідати за спірними зобов`язаннями у ході судового розгляду судом першої інстанції встановлено не було. 
Відтак, мотиви відповідача, з яким погодився і суд першої інстанції, про те, що Департамент фінансів Міністерства оборони України не є особою, яка має виконувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року є безпідставними.
Вирішуючи питання можливості встановлення судового контролю, колегія суддів враховує, що підставою звернення позивача до суду із відповідним клопотанням, слугували обставини того, що станом на 10 березня 2021 року судове рішення відповідачем не виконано, нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 липня 2017 року не здійснена.
Позивач вказував, що листом від 11.02.2021 №248/3/8/69 відповідач повідомив, що Департамент фінансів Міністерства оборони України не є юридичною особою, а тому не наділений цивільною правоздатністю та дієздатністю, не може бути позивачем та відповідачем у суді, а тому не може виконати судове рішення. Міністерство оборони України також вказує про неможливість виконання судового рішення у зв`язку із тим, що    Департамент фінансів Міністерства оборони України не є належним відповідачем у справі.
Доказів виконання Департаментом фінансів Міністерства оборони України рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року, нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення матеріали справи не містять.
Відтак, відповідач ухиляється від виконання рішення суду у даній справі, хоч у цьому рішенні чітко саме на Департамент фінансів Міністерства оборони України судом покладено обов`язки із вчинення відповідних дій.
Правові норми, закріплені у частині першій статті 382 КАС, кореспондуються з положеннями, зокрема, підпункту «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 КАС, згідно з якими у резолютивній частині постанови зазначається встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.
Проаналізувавши наведені положення КАС колегія суддів вважає, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 липня 2018 року у справі № 235/7638/16-а.
З огляду на викладене, оскільки відповідачем не виконується рішення суду у даній справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення судового контролю за його виконанням шляхом встановлення обов`язку подання відповідного звіту.
При цьому, проаналізували зміст статті 382 КАС, колегія суддів звертає увагу, що подальші дії щодо розгляду звіту суб`єкта владних повноважень, встановлення більшого строку, накладення штрафу тощо, здійснюється суддею одноособово. У підпункті «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 КАС визначені повноваження суду апеляційної інстанції на встановлення строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем саме до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.
Таким чином, звіт про виконання рішення має бути поданий відповідачем до суду першої інстанції, яким у даному випадку є Окружний адміністративний суд міста Києва.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про повну відмову у задоволенні поданого позивачем клопотання про встановлення судового контролю.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов клопотання позивача частковому задоволенню.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що наслідком цього апеляційного провадження не може бути направлення справи на продовження розгляду, оскільки оскаржувана ухвала не є такою, що перешкоджає розгляду спірного клопотання, оскільки таке клопотання цією ухвалою вирішено по суті. З цих підстав відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги у відповідній частині.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 312, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України протягом одного місяця з дня прийняття цієї постанови подати до Окружного адміністративного суду міста Києва звіт про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у даній справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          А.Ю. Коротких