Номер провадження: 22-ц/813/9443/21 
Номер справи місцевого суду: 521/1685/19
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                 Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,        

розглянувши у порядку письмового провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про відшкодування шкоди,
встановив:

29.01.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просили стягнути з відповідачів на їх користь майнову шкоду в розмірі 60535 грн. 61 коп. та 6300 грн., моральну шкоду в розмірі 50000 грн.; грошову компенсацію за втрату товарного вигляду транспортного засобу у розмірі 25000 грн. (а.с. 1-2).
Позов обґрунтований такими обставинами, що 13 грудня 2017 року в м. Одесі по вул. Осипова 50/52 мала місце Дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП), за участі автомобілів марки «Хонда», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля марки «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . 
Постановою Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Автомобіль марки «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2 належить позивачам на праві спільної сумісної власності подружжя, так як придбаний в період шлюбу. В результаті ДТП автомобілю позивачів були спричинені пошкодження механічного типу. 
Відповідно до квитанції б/н від 25 січня 2018 року та акту виконаних робіт про прийомку виконаних робіт по автомобілю «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2 , ФОП ОСОБА_4 , вартість ремонту автомобіля становить 91 342 грн. 
Позивачі зазначали, що внаслідок пошкодження автомобіля та відсутності можливості його експлуатації, в період з 22.01.2018 року по 01.02.2018 року користувалися іншим автомобілем за договором прокату, витрати за що склали 6300 грн. 
Внаслідок ДТП позивачам також спричинено моральну шкоду, яка виразилась у відсутності можливості експлуатації пошкодженого транспортного засобу, витрачанні часу по усуненню наслідків ДТП, почутті розчарування та моральних хвилювань. Моральну шкоду позивачі оцінюють в 50000 грн.
Внаслідок ДТП також втрачений товарний вигляд автомобіля, що складає 25000 грн. Відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ПрАТ «Уніка» та ОСОБА_3 , страховиком було відшкодовано майнову шкоду частково в розмірі 30806 грн. 39 коп.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року позов було задоволено частково 
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» (далі – ПрАТ «СК «Уніка») на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 60529, 50 грн. на відшкодування вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу LEXUS IS250, реєстраційний номер НОМЕР_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 гр., заподіяну внаслідок пошкодження при ДТП транспортного засобу LEXUS IS250, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по 2500 грн. на кожну особу.
В іншій частині позову було відмовлено.
Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка», на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 605,21 грн. та витрати, пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 7536 грн. в рівних частках, по 3768 грн. на кожну особу.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 50,06 грн.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Уніка» ставить питання про скасуваннярішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року, та ухвалення нового, яким у задоволенні прозову відмовити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПрАТ «СК «Уніка», понесені судові витрати, понесені при подачі апеляційної скарги.
При цьому апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 20.09.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 20.09.2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.07.2021 року, згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України. 
Крім того, враховуючи, що суддя колегії суддів Цюра Т.В. в період з 05 по 24 серпня 2021 року та з 29 серпня по 17 вересня 2021 року перебувала у відпустці, підготовчі дії були проведені 20.09.2021 року, після чого розгляд справи призначено ухвалою суду від 20.09.2021 року та відбувся 20.09.2021 року. 

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_3 , як власника автомобіля «Хонда», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована у ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11 лютого 2017 року № АК/3152213. Оскільки між сторонами виникли зобов`язання у зв`язку із завданням майнової та моральної шкоди, то ПрАТ «СК «Уніка» (колишня назва – ПрАТ «СК ПРОВІДНА») має відшкодувати майнову шкоду, завдану застрахованим нею автомобілем третій особі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Страхування є одним із засобів, покликаних мінімізувати ризики, пов`язані з можливим знищенням або пошкодженням такого майна. Економічне призначення майнового страхування полягає у відшкодуванні збитків, заподіяних внаслідок пошкодження чи знищення майна при настанні страхових випадків, визначених законодавством або обумовлених договором. Отже, мета такого страхування - компенсування шкоди.
Згідно частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6  ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування -
це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Згідно статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно якої страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
За змістом ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-ІV, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2018 року ОСОБА_3 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Із постанови суду вбачається, що 13.12.2017 року о 21 год. 20 хв. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Хонда» д/н НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. Осіпова 50/52 не дотримав безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем «Лексус» д/н НОМЕР_2 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Із копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 вбачається, що автомобіль марки «Лексус» д/н НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_2 ..
З 01 жовтня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_4 , тому позивачі є власниками автомобіля марки «Лексус» д/н НОМЕР_2 .
На момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_3 , як власника автомобіля «Хонда», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована у ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11 лютого 2017 року № АК/3152213.
На момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_1 , як власника автомобіля «Лексус» д/н НОМЕР_2 застрахована у ПрАТ «СК «УНІКА» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 16 серпня 2017 року № АК/7022215.
Згідно акту виконаних робіт від 25 січня 2018 року загальний розмір відновлювальних робіт по ремонту автомобіля позивачів складає 91342 грн. 
Вказана сума була сплачена ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_4 

15 лютого 2018 року на підставі страхового акту № 00245513/ПВЗ ПрАТ «СК «Уніка» прийнято рішення про виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 30 806, 39 грн., який в подальшому сплачено у відповідній сумі на рахунок ОСОБА_2 , що підтверджується платіжним дорученням від 20 лютого 2018 року № 008173.

Відповідно до висновку експерта № 20-2432 автотоварознавчої експертизи колісного транспортного засобу LEXUS IS250 від 15 липня 2020 року вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу LEXUS IS250, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, яка сталася 13.12.2017 року, станом на 25 січня 2018 року становить 91 335 грн. 89 коп. Величина втрати товарної вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу не нараховується та дорівнює нулю.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що положеннями ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до п. 1 чч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Положеннями статті 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18000/15-ц.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 скористалась можливістю прямого врегулювання збитків та звернулась до ПрАТ «СК «УНІКА» із заявою про відшкодування збитку. При цьому страхова сума за полісом за шкоду, заподіяну майну дорівнює 100 000 грн., франшиза – 0 грн.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що страховик та позивач досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування шляхом укладання Акту узгодження розміру страхового відшкодування, то погодили його розмір, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, вказана згода порушує право страхувальника щодо отримання страхового відшкодування в розмірі, достатньому для відшкодування шкоди та не відповідає ані умовам договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ані положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду, не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               О.С. Комлева 

               Т.В. Цюра