Постанова
Іменем України
 
30 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 161/21403/19
провадження № 61-5484св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,                  Коротенка Є. В.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: державний реєстратор Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Ященко Віталій Олегович, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Ященка Віталія Олеговича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2020 року                   у складі судді Пахолюка А. М. та постанову Волинського апеляційного суду                  від 10 березня 2021 року у складі колегії суддів:  Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,
 
 ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, змінивши який  просила скасувати рішення та запис про державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк», банк) на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .
 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що  07 лютого 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 070-22-07/08 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних, строком до 06 лютого 2018 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк                       07 лютого 2008 року уклав з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,                     ОСОБА_5 договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня                   2015 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
З Реєстру речових прав позивачу стало відомо, що державний реєстратор                    20 вересня 2019 року зареєстрував право власності на спірну квартиру за банком на підставі кредитного та іпотечного договорів.
 
Вважає, що такі дії відповідачів є неправомірними, а рішення та запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру мають бути скасовані, оскільки в момент такої реєстрації не були дотримані вимоги закону щодо процедури реєстрації, адже вона та інші співвласники квартири не отримували повідомлення банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не було враховано дію мораторію щодо споживчого кредиту, який був наданий                    у доларах США.
 
На підставі наведеного ОСОБА_1 просила позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 22 жовтня                  2020 року позов задовольнив частково. Скасував рішення та запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» з відкриттям розділу та присвоєнням об`єкту нерухомого майна нового реєстраційного номера 1919188507101, проведену 20 вересня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Ященком В. О. у частині позовних вимог до державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради     Ященка В. О. відмовив. Вирішив питання  розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що реєстрація права власності на спірну квартиру за банком проведена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Волинський апеляційний суд постановою від 10 березня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2020 року   залишив без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та скасував рішення і запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, оскільки таку реєстрацію проведено з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також без урахування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її  узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 02 квітня 2021 року, АТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 березня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18,                        від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 та постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 2-13112/10, від 10 липня 2019 року у справі               № 648/2988/16, від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19,                                         від 17 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року                     у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б,               від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17 та від 04 грудня 2019 року                          у справі № 361/5027/16-ц.
На обґрунтування касаційної скарги банк зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вийшов за межі розгляду справи та встановив наявність обставин для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
З огляду на норми законодавства та умови укладеного іпотечного договору, досліджені фактичні обставини справи скаржник вчинив усі можливі дії для повідомлення іпотекодавця про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки.
Також суди не надали належної оцінки пункту 6.2 іпотечного договору, яким       передбачено, що всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
Цим пунктом договору відповідач забезпечив захист власних прав та інтересів за договором іпотеки від недобросовісної поведінки іпотекодавця щодо ухилення від отримання поштової кореспонденції. Крім того, у позовній заяві позивач не надав жодних належних та допустимих доказів зміни адреси реєстрації чи місця проживання.
Рішення суду за наявності порушеного кредитного зобов`язання спрямоване не на захист прав та інтересів іпотекодавців, а на уникнення цивільної відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання.
Судові рішення в частині вирішення позовних вимог до державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради        Ященка В. О. банк не оскаржує, тому вони не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
23 квітня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 лютого 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 070-22-07/08, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 000,00 дол. США зі сплатою 13,5 % річних, до 06 лютого 2018 року.
 
На забезпечення належного виконання зобов`язань за договором                       кредиту 07 лютого ,2008 року між банком і ОСОБА_1 ,                                                            ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня             2015 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
 
02 серпня 2019 року банк направив позичальнику та ОСОБА_1 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, доказів отримання повідомлень немає. 
 
На підставі договору іпотеки від 07 лютого 2008 року рішенням державного реєстратора КП «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Ященка В. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 вересня 2019 року проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк».
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  не
підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається                     у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому  Законом України «Про іпотеку».
 
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
 
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня                 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Таким чином, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
 
Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію. Схожого за своїм змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                           від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц (провадження № 14-2цс19).
 
Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку                з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року  № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»                            від 12 травня 2006 року № 211.
 
У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.
 
Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, щоб надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення                      з описом вкладення.
 
Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 127/23288/18, від 21 квітня 2021 року у справі             № 569/14618/13-ц, від 21 квітня 2021 року у справі № 711/1100/20.
 
Суди встановили, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження отримання позивачем вимоги банку про погашення кредитної заборгованості та її обізнаність про намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
 
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Законом України «Про іпотеку»).
 
Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження                   в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на відчуження такого майна.  
 
Аналогічний висновок щодо застосування Закону № 1304-VII міститься                            у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року                       у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
 
Верховний Суд зауважує, що мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.
 
Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про те, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнена на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком, як забезпечення виконання ОСОБА_6 умов кредитного договору від 07 лютого 2008 року, укладеного в іноземній валюті, є правильним. 
 
За викладених обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів про наявність правових підстав для скасування рішення та запис про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, адже за встановлених судами обставин у державного реєстратора КП «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Ященка В. О. були відсутні підстави для проведення реєстрації права власності на спірну квартиру за банком.
 
Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18,                  від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 та постановах Верховного Суду                від 19 серпня 2020 року у справі № 2-13112/10, від 10 липня 2019 року у справі                № 648/2988/16, від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19,                                      від 17 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року                  у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б,                         від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17 та від 04 грудня 2019 року                     у справі № 361/5027/16-ц.
 
Аргументи касаційної скарги про не врахування судами умов іпотечного договору щодо дати отримання повідомлень висновки судів не спростовують, оскільки ці умови не містять умов про те, що сторона є належним чином повідомленою у разі повернення відповідного повідомлення без вручення. Доказів недобросовісної поведінки іпотекодавця щодо ухилення від отримання поштової кореспонденції банк не надав. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд всупереч ЦПК України застосував до спірних правовідносин Закон № 1304-VII, є безпідставними, оскільки позивач просила позов задовольнити, зокрема, і з підстав недотримання державним реєстратором вимог цього Закону.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                в оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позову до АТ «Альфа-Банк» - без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня            2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 10 березня 2021 року в частині позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без змін.
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,                       є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                     А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                В. С. Жданова
 
                                                                                                Є. В. Коротенко