КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа 752/14518/17                                                                                       Головуючий у І-й інстанції - Шевченко Т.М.
апеляційне провадження № 22-ц/824/9810/2021                                         Доповідач Заришняк Г.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня  2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Рубан С.М., Кулікової С.В.
при секретарі -  Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від              22 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення грошових коштів,-
                                                            ВСТАНОВИВ :
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в  суд із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення грошових коштів, в якому просила  стягнути з Державного бюджету України на її користь  грошові кошти в розмірі 113 811  грн. 83 коп. та   сплачений судовий збір розмірі 1 138,11 грн.
 В обґрунтуванні позову вказувала, що 02 червня 2016 року головним державним виконавцем Голосіївського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кузьменком Л.М. було винесено постанову про стягнення з неї, як боржника, виконавчого збору по виконавчому провадженню ВП № 43491372 в сумі 113 616,53 грн., тобто в розмірі 10% від загальної суми заборгованості перед ТОВ «Брігус» по кредитному договору. При цьому,з метою звільнення власного майна з-під арешту, позивач добровільно сплатила стягнуту суму виконавчого збору в розмірі 113 616,53 грн. та суму мінімальних витрат виконавчого провадження 195,0 грн., а всього 113 811,83 грн. 
Рішенням  Окружного адміністративного суду  м. Києва від  30 жовтня 2020 року  скасовано постанову державного виконавця  №43491372 від 02 червня 216 року  про стягнення вказаного виконавчого  збору. Зазначене судове  рішення набрало законної сили.
На переконання позивача, у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України - тому позивач звернулась із позовом.
Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального  та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а саме: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 113 811 грн. 83 коп.
Стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 1 138,11 грн.
В поданому відзиві Головне управління  Державної казначейської служби у м. Києві просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  залишити  без змін, посилаючись  на його законність.
ВідповідачГолосіївський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) правом подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судовому  засіданні суду  апеляційної інстанції  представник Головного управління  Державної казначейської служби у м. Києві  проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду  обґрунтованим. 
Інші учасники справи  до суду  не з`явились, про час та місце  розгляду справи повідомлені належним чином,  про при чини своєї неявки суд не повідомили.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавала шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.
Статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
У відповідності до приписів наведених норм, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій органу державної влади (бездіяльності), виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди.
Разом з цим, неправомірність дій (бездіяльності) органу державної влади має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, а тому предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Зазначена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 25.10.2015 у справі № 32/421.
У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 28.01.2013 № 24-152/0/4-13 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі" зазначено, що факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).
Аналогічна позиція викладена і у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014 № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах".
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 02 червня 2016 року головним державним виконавцем Голосіївського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Кузьменком Л.М. було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору по виконавчому провадженню ВП № 43491372 в сумі 113 616,53 грн., тобто в розмірі 10% від загальної суми заборгованості.
Виконавче провадження № 43491372 було відкрито 30 травня 2014 року на виконання виконавчого листа № 752/6370/13-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 21.01.2014 року.
10 червня 2020 року постановою державного виконавця Голосіївського РВДВС ЦМУМЮ (м. Київ) Васильченко М.М. про закінчення виконавчого провадження, примусове виконання виконавчого документа було завершено, а виконавче провадження № 43491372 закінчено на підставі п.2 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
10 червня 2020 року постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Васильченко М.М. було відкрито виконавче провадження № 62310758 по примусовому виконанню Постанови № 43491372 від 02.06.2016 року про стягнення виконавчого збору, а також арештовано все належне майно позивачці.
Судом також встановлено, що позивач добровільно сплатила стягувану суму виконавчого збору в розмірі 113616,53 грн. та суму мінімальних витрат виконавчого провадження 195,00 грн., а всього 113811,83 грн., що підтверджується платіжним дорученням №ІВ0909270 від 06.10.2020 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.10.2020 року по справі № 640/21252/20 позовні вимоги   ОСОБА_1 задоволені повністю: визнано протиправною та скасовано Постанову № 43491372 від 02.06.2016 року державного виконавця  про стягнення виконавчого збору з позивачки.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відсутні підстави  для стягнення  з ОСОБА_1 суми виконавчого збору.
За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного  документу за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;  відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Виконавчим документом, пред`явленим до виконання  в рамках виконавчого провадження №ВП-6210758, є постанова №43491372 від  02 червня 2016 року  про  стягнення  виконавчого збору, згідно з якою ОСОБА_1 було перераховано  до Державного  бюджету України 113811,83 грн.
Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
 Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.
Відповідно до ч.2  ст. 45 Бюджетного Кодексу України  повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету здійснює Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
 Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів,затверджено наказом Державного казначейства України від 10 грудня 2002 року N 226.
 Цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою або під державні гарантії (далі - платежі). Дія Порядку не поширюється на операції з відшкодування податку на додану вартість та повернення з бюджету коштів за рішенням суду.
Відповідно до пункту 5 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання надається до органу Державного казначейства України за формою, передбаченою відповідними спільними нормативно-правовими актами Державного казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи, за підписом керівника установи або його заступників відповідно до їх компетенції з обов`язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування (П. І. Б.) платника, ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ або реєстраційного номера облікової картки платника податків з ДРФО, або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), суми платежу, що підлягає поверненню, дати та номера розрахункового документа, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.
 Подання в довільній формі надається платником до органу Державного казначейства України разом із його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією розрахункового документа (квитанції, платіжного доручення тощо), який підтверджує перерахування коштів до бюджету.
Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає Державна виконавча служба України.
Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету (Постанова Великої Палати Верховного суду  від 19 червня 2018 року справа  №910/23967/16).
Оскільки,  виконавча служба  у встановлений Законом строк  не надала  органу державного казначейства відповідний висновок про повернення коштів з Державного бюджету, позивачка обґрунтовано  скористалась своїм правом на звернення  до суду з позовом про стягнення спірної суми коштів, і її вимоги відповідають нормам  Закону.
За таких обставин,  висновок суду  про передчасність позовних вимог ОСОБА_1 є помилковим.
Враховуючи встановлені у справі №640/21252/20 обставини, колегія суддів  вважає апеляційну скаргу  позивачки обґрунтованою, в зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі - стягнення з Державного бюджету  на користь позивачки ОСОБА_1   грошових коштів в сумі 113 318 грн. 83 коп.
У відповідності  до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України  на користь ОСОБА_1 сплачений нею  судовий збір в сумі 1138 грн. 11 коп.
Керуючись   ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
П О С Т А Н О В  И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення грошових коштів - задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України  на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІРН НОМЕР_1 ) грошові кошти в розмірі 113811 грн. 83 коп.
Стягнути з Державного бюджету України  на користь ОСОБА_1   судовий збір в сумі 1138 грн. 11 коп.
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови виготовлений  30 серпня 2021  року.
 Головуючий 
  Судді: