22.07.21
22-ц/812/1405/21
Провадження № 22-ц/812/1405/21         
                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                  справа № 487/3607/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Тищук Н. О.,
       суддів Лівінського І. В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Андрієнко Л.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
адвоката Труби Клавдії Борисівни, яка діє 
в інтересах ОСОБА_1 , що представляє неповнолітню доньку ОСОБА_2 
на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 02 червня 2021 року суддею Афоніною С.М. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту ухвали не зазначена), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача – орган опіки та піклування Миколаївської міської ради,
про визнання правочинів недійсними,
У С Т А Н О В И В:
У травні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого адвоката Трубу К.Б. подала до суду позов в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними.
До позовної заяви додано заяву про забезпечення позову. 
Позивачка зазначала, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року, яке у подальшому було залишено в силі постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року квартира АДРЕСА_1 визнана спільною власністю подружжя, в порядку поділу майна право власності на квартиру визнано за ОСОБА_3 , а їй присуджено компенсацію Ѕ частини її вартості, яка склала 172 649, 50 грн. Компенсація їй не сплачена. Проте 22 серпня 2014 року ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_4 , який у свою чергу, 27 серпня 2014 року передав її в іпотеку ОСОБА_5 на забезпечення договору позики на суму 400 000 грн.
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 таким чином намагається відчужити квартиру, не сплативши їй компенсації її вартості, чим також позбавити місця проживання їхню неповнолітню доньку, ОСОБА_1 просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено. 
Ухвалу мотивовано тим, що посилаючись на визнання судовим рішенням квартири спільною власністю подружжя, заявниця не надала доказів цього. Також не зазначила хто на час звернення з позовом є власником квартири і не надала будь-яких доказів цієї обставини. Крім цього суд посилався на те, що позивачка не є власником спірної квартири і не набуде такого права у разі задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі адвокат Труба К.Б. просила ухвалу скасувати та задовольнити заяву, посилаючись на відчуження квартири без згоди органу опіки та піклування, обізнаність покупця про те, що у квартирі проживає неповнолітня дитина, та вважала, що арешт квартири є єдиним заходом, спроможним захистити права дитини та забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволенні позовних вимог.
Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.
Представник позивача адвокат Труба К.Б. подала до апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Коваля В.І. дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. 
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була предметом поділу майна подружжя. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто половину її вартості. Це судове рішення не виконано.
Згідно даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна, отриманого апеляційним судом, станом на 19 липня 2021 року власником квартири АДРЕСА_1 з 22 серпня 2014 року є ОСОБА_4 . Крім цього, зареєстровано обтяження – договір іпотеки від 27 серпня 2014 року, згідно якого квартиру передано в іпотеку ОСОБА_5 на забезпечення виконання договору позики на суму 400 000 грн. 
Отже, фактично між колишнім подружжям існує спір про невиконання відповідачем ОСОБА_3 судового рішення в частині відшкодування вартості половини придбаної у шлюбі квартири. Будь-яких доказів того, що теперішній її власник чи іпотекодержатель вчиняють дії, спрямовані на її відчуження, суду не надано.
Звертаючись до суду від імені ОСОБА_2 з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки, які уже були предметом розгляду в іншій справі, ОСОБА_1 посилалась на порушення прав дитини, та її особистих прав на компенсацію частини вартості квартири, просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неспівмірність позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними, способу його забезпечення шляхом накладення арешту на спірну квартиру, оскільки навіть у разі задоволення цього позову, позивачка не набуде права власності на неї.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Труби Клавдії Борисівни, подану від імені Савчук Наталії Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                І.В.Лівінський
                                                               Н.О.Шаманська                        
---------------------------------
Повну постанову складено 22 липня 2021 року