Номер провадження: 22-ц/813/2208/21 
Номер справи місцевого суду: 500/4272/17
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н.В.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 27

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2021 року                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомарецького М.М., Громіка Р.Д.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

ВСТАНОВИВ:

07 серпня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» в позовній заяві просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 39 873,89 грн за кредитним договором № б/н від 06.10.2011 та судові витрати у розмірі 1600 грн (а.с. 2-37).
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області (головуючий - суддя Баннікова Н.В.) від 24 лютого 2020 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 у погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.10.2011 грошові кошти у сумі 35 256,40 та 1414,71 грн судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено (а.с. 130-131).
16 серпня 2020 року до Одеського апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2020 року за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Апелянт вважає, що на неї, як на боржника банком покладено подвійну відповідальність в результаті нарахування штрафу за порушення строків платежів за кредитним договором у вигляді як твердої суми так і процентів. Апелянт вказує на факт спливу позовної давності, і це, на думку апелянта є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та посилається на Правову позицію Великої Палати Верховного Суду по справі №342/180/17 від 03.07.2019 року. В апеляційній скарзі просить суд дану скаргу задовольнити; скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 24.02.2020 року по цивільній справі за позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; розподілити судові витрати.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було відкрито в порядку спрощеного провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вказав, що з фото, наданого позивачем, на якому зображена фізична особа, що тримає картку, не вбачається підтвердження строку дії картки, виданої на підставі договору б/н від 06.10.2011 року. З огляду на це, суд першої інстанції визначав розмір суми заборгованості, враховуючи загальний строк позовної давності та дату звернення позивача до суду з позовом, а тому вважав за можливе частково задовольнити позовні вимоги за період з 27.07.2014 року по 27.07.2017 року (а.с. 131). 
Апеляційний суд, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2011 року відповідач ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил банківських послуг у «Приватбанку» (а.с. 6-6 зворот).
Як вбачається з Довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 14.10.2011 року, відповідач отримала кредит у розмірі 1500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних (2,5 % в місяць) за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7).
Позивач в позовній заяві зазначав, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 06.07.2017 року заборгованість відповідача становить 39873,89 грн, яка складається з:
1497,4 грн – заборгованість за кредитом;
32051,34 грн – заборгованість по процентах за користування кредитом;
3950 грн – заборгованість за пенею та комісією;
500 грн – штраф (фіксована частина);
1874,95 грн – штраф (процентна складова) (а.с. 3-4).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені).
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вже зазначалося раніше суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов до висновку, що з фото, наданого позивачем, на якому зображена фізична особа, що тримає картку, не вбачається підтвердження строку дії картки, виданої на підставі договору б/н від 06.10.2011 року.
З даного приводу апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що в матеріалах справи, крім вищевказаного фото,  наявна довідка від 15.05.2018 року № 30.1.0.0/2-20170728/607, відповідно до якої клієнт  ОСОБА_5  (ІПН  НОМЕР_1 ) згідно з кредитним договором б/н від 06.10.2011 року отримала картку № НОМЕР_2 , яка мала термін дії  останнього дня 07.2016 року (а.с. 86).
При цьому, з виписки за договором №б/н станом на 15.05.2018 року вбачається, що відповідачка не користувалася даною кредитною карткою з 28.02.2014 року (а.с. 69). 
В позові зазначено, що згідно з кредитним договором № б/н від 06.10.2011 року кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки (а.с. 7). При цьому, розмір процентів, як вбачається з виписки за договором (а.с. 70-70 зворот), банк продовжував нараховувати після закінчення строку договору, що суперечить ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. 
Саме таким чином витлумачено зазначені норми матеріального права у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 06.07.2017 року вбачається, що станом на 01.09.2014 року зазначено про включення в заборгованість за простроченим тілом кредиту нарахованих відсотків за завищеною процентною ставкою (34,8 % річних), а згодом з 01.04.2015 року за процентною ставкою в розмірі 43,2% річних, які не були встановлені ні в анкеті-заяві, ні в довідці про умови кредитування від 14.10.2011 року, які підписані ОСОБА_1 (а.с.4-5).
Крім того, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості за процентами, неустойкою та штрафами у розмірі, визначеному позивачем.
Також вказаний розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17 квітня 2003 року.
Тому, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченими процентами у розмірі 32051,54 грн.
Стосовно стягнення з відповідача штрафу розмірі 2374,95 грн, що складається з фіксованої частини та процентної складової апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Тому, враховуючи неспівмірність розміру заборгованості за тілом кредиту (1497,4) та розміру штрафу на підставі зазначених положень, апеляційний суд вважає, що стягненню підлягає штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 06.10.2011 року у розмірі 1997,4, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та штрафу (фіксована частина), а тому є підстави для часткового задоволення позовних вимог, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позов фактично задоволено на 5 % від заявленої ціни (39873,89 грн).
Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом у розмірі 1600 грн (а.с. 1). 
Підтверджені понесені відповідачем судові витрати складаються із судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2122,08.
Тому з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі 1600 х 5% = 80 грн.
А позивач повинен компенсувати відповідачеві судові витрати в сумі 2122,08 х 95% = 2016 грн.
Отже, враховуючи вище наведене, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування кредитом скасовує та ухвалює в цій частині нове рішення, яким відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині та змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення неустойки.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2020 року – в частині стягнення відсотків за користування кредитом – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом; в частині розміру стягнення неустойки – змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ізмаїльським РВ ГУДМС України в Одеській області 14 квітня 2016 року, адреса реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ штраф у розмірі 500 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ізмаїльським РВ ГУДМС України в Одеській області 14 квітня 2016 року, адреса реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 80 гривень.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ізмаїльським РВ ГУДМС України в Одеській області 14 квітня 2016 року, адреса реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 ) судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 2016 гривень.
В іншій частині рішення – залишити без змін.        

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

13.07.2021 року                                                                 м. Одеса