КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 755/6272/19                                          Головуючий у 1 інстанції: Катющенко В.П.
провадження №22-ц/824/7186/2021                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
01 вересня 2021 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Музичко С.Г., Болотова Є.В.,
при секретарі Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 25 000 доларів США боргу за договором позики №18/18 від 18.08.2017 року.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 лютого 2015 року відповідач отримав від позивача в борг грошову суму у розмірі 25 000 тисяч доларів США, про що видав відповідну розписку. Згідно з розпискою ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 17 лютого 2017 року. Грошові кошти були отримані відповідачем на потреби сім`ї, а саме, на купівлю однокімнатної квартири. 
Пізніше, оскільки зазначені грошові кошти ОСОБА_2 не міг повернути своєчасно, було прийнято рішення оформити позику відповідним договором за погодженням з дружиною відповідача. Факт отримання грошових коштів підтверджується договором позики №18/18 від 18 серпня 2017 року, письмовою згодою другого з подружжя та  розпискою щодо отримання грошових коштів. 
В договорі позики №18/18 від 18 серпня 2017 року зазначено, що повернення всієї суми грошових коштів повинно бути здійснено на письмову вимогу позикодавця в порядку та у строки, визначені ст.1049 ЦК України 28 липня 2018 року. 
Так, позивач звернувся 22 березня 2018 року з письмовою вимогою до відповідача про повернення коштів протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги. На момент подачі позову зазначених коштів ОСОБА_2 не повернув.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Скаргу обґрунтовував тим, що на момент укладення Договору позики №18/08 від 18 серпня 2017 року грошові кошти вже були передані ОСОБА_2 17.02.2015 року відповідно до розписки і витрачені ним разом з ОСОБА_3 на потреби сім`ї, а саме, купівлю однокімнатної квартири.
Зазначає, що на письмову вимогу позивача повернути позичені кошти згідно розписки від 17.02.2015 року та укладеного на її підставі договору позики №18/08 від 18.08.2017 року відповідачем кошти так і не повернуті позивачу, а в судовому засіданні ОСОБА_2 повністю визнав позовні вимоги та зазначив, що не може назбирати дану суму.
Так, заборгувавши позивачу 25 000 відповідач не виконав своїх зобов'язань, тим самим порушивши права позивача та приписи чинного законодавства.
Вказує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ч.4 ст.65 СК України, яка встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, а отже, ОСОБА_3 є зобов`язаною стороною (солідарним відповідачем) за договором позики, укладеним її чоловіком ОСОБА_2 , оскільки кошти за договором позики отримувалися позичальником за згоди другого з подружжя для використання в інтересах сім`ї, а саме, на купівлю 19.02.2015 року однокімнатної квартири.
Крім того, зазначає, що заперечуючи проти використання отриманих у позику грошових коштів в інтересах сім`ї, ОСОБА_3 не надано жодного належного доказу на підтвердження факту використання отриманих за договором позики коштів не в інтересах сім`ї.
Також, відповідачкою не надано жодного належного доказу того, що на момент придбання квартири 19.02.2015 року у подружжя були кошти на купівлю даної квартири, а посилається лише на свої слова та свідчення своєї матері. 
Таким чином, аргументи, викладені ОСОБА_3 , на підставі яких обґрунтовуються заперечення проти позову, не є підтвердженими ніякими належними доказами, а базуються лише на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги той факт, що одразу ж після отримання ОСОБА_2 коштів у позику 17.02.2015 року ним 19.02.2015 року було укладено в інтересах сім`ї договір купівлі-продажу квартири, вартість якої майже співпадає з позиченою сумою, вважає, що можна зробити висновок, що позичені кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Вказує, що  ОСОБА_1 не доведено жодними належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а Дніпровським районним судом міста Києва належно оцінено всі доводи, аргументи та докази та прийнято законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим воно не підлягає скасуванню Київським апеляційним судом.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 коштів у сумі 25 000 доларів США за Договором позики від 18 серпня 2017 року будь-якими доказами не підтверджений. Також матеріали справи не містять і доказів того, що ОСОБА_3 була обізнаною про отримання її чоловіком на той час, ОСОБА_2 , коштів за розпискою від 17 лютого 2015 року, а також щодо надання нею згоди на вчинення другим з подружжя такого правочину.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 - позикодавець та ОСОБА_2 - позичальник уклали Договір позики №18/08, відповідно умов п. 1 якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 25 000 доларів США.
За ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що у п.2 Договору сторони домовилися про те, що договір позики є безпроцентним, повернення всієї суми грошових коштів повинно бути здійснено на письмову вимогу позикодавця, в порядку та у строки визначені, ст.1049 ЦК України, підтвердженням повернення суми позики є власноручна розписка чи інший борговий документ.
За п.8 Договору сторони підтверджують, що передачу повної суми грошових коштів, визначеної цим договором, було здійснено до підписання цього договору.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.
Відповідно до п.6 Договору позичальник підтверджує позикодавцеві та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що його дружина ОСОБА_3 дала згоду на отримання у позику зазначеної у цьому договорі грошової суми, шляхом укладення та підписання відповідної заяви, яка зберігається у позикодавця.
Договір позики №18/08 від 18 серпня 2017 року підписаний позикодавцем, ОСОБА_1 , та позичальником, ОСОБА_2 і на договорі міститься застереження про те, що 18 серпня 2017 року з умовами, юридичною суттю та змістом Договору ознайомлена ОСОБА_3 , що підтверджує її підпис на договорі.
Відповідно до Згоди на укладання договору від 18 серпня 2017 року  ОСОБА_3 на виконання вимог ст.65 СК України дає згоду на укладання її чоловіком - ОСОБА_2 договору позики, за яким він від громадянина ОСОБА_1 отримує у позику грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США. ОСОБА_3 стверджує, що цей договір позики укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та стверджує, що укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню, будь-які заперечення у неї відсутні.
Відповідно до вимог ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
У випадку, якщо один з подружжя отримує у власність майно (грошові кошти) внаслідок укладення кредитного договору, договору позики тощо, у другого з подружжя за певних умов може виникати зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів разом із чоловіком/дружиною, який (яка) уклали вказані договори (солідарний боржник), окрім цього, наявність боргових зобов`язань подружжя враховується під час поділу майна в судовому порядку.
Як вбачається з вимоги від 22 березня 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з проханням протягом 30 днів від отримання даної вимоги сплатити суму боргу у розмірі 25 000 доларів США, яка 08 лютого 2015 року була отримана від ОСОБА_1 . ОСОБА_2 в борг для потреб сім`ї, а саме, для купівлі квартири, що сторони підтвердили, уклавши договір позики №18/08 від 18 серпня 2017 року. до якого була написана власноруч ОСОБА_2 розписка про отримання зазначених коштів.
Згідно з розпискою від 17 лютого 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг на потреби своєї сім`ї, а саме, на купівлю однокімнатної квартири, грошові кошти в сумі 25 000 доларів США та обіцяє повернути їх до 17 лютого 2017 року.
За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За нормою ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. 
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
За наведених обставин, з урахуванням того, що позивач просив стягнути борг не на підставі розписки (т.1, а.с.31), а договором позики №18/18 від 18.08.2017 року, що в подальшому було уточнено заявою  від 10 липня 2019 року (т.1, а.с.122-127), з огляду на недоведеність обставин, викладених у позові, належними, достовірними та допустимими доказами, оскільки факт отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 коштів у сумі 25 000 доларів США за договором позики від 18 серпня 2017 року будь-якими доказами не підтверджений, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відмови у задоволенні позову.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
            п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 07 вересня 2021 року.

Головуючий:  

Судді: