ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23726/20                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                  Кузьменко А.І., Добрівська Н.А., Маруліна Л.О.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

23 вересня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги Міністерства закордонних справ України, Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 08 червня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства закордонних справ України про визнання протиправними та скасування розпорядження, наказів та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1), Міністерства закордонних справ України (далі - відповідач 2), в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 280-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України»; визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства закордонних справ України від 11 березня 2020 року № 416-ос «Про припинення роботи ОСОБА_1 на посаді державного секретаря МЗС»; визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства закордонних справ України від 04 вересня 2020 року № 1495-ос «Про звільнення з державної служби ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України з 11 березня 2020 року; стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати з дня наступного за днем звільнення по день постановлення рішення суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що частиною 1 статті 87-1 Закону України «Про державну службу», на підставі якої прийнято оскаржувані розпорядження та накази, було розширено повноваження суб`єктів призначення щодо звільнення з посади, зокрема, державного секретаря та встановлено додаткові підстави для такого звільнення, що не було передбачено законодавством, чинним на момент призначення позивача на посаду. Вказане, на думку позивача, свідчить про встановлення додаткових обмежень для реалізації його прав, як особи, яка перебувала на публічній службі. Крім того, позивач вказує, що йому не було запропоновано жодної вакантної посади. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 280-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України».
Визнано протиправними та скасовано накази Міністерства закордонних справ України від 11 березня 2020 року № 416-ос «Про припинення роботи ОСОБА_1 на посаді державного секретаря МЗС» та від 04 вересня 2020 року № 1495-ос «Про звільнення з державної служби ОСОБА_1 ».
Поновилено ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України з 11 березня 2020 року.
Стягнено на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Міністерства закордонних справ України (01018, місто Київ, Михайлівська площа, будинок 1, код ЄДРПОУ 00026620) заробітну плату за період вимушеного прогулу в сумі 696 639 (шістсот дев`яносто шість тисяч шістсот тридцять дев`ять) грн 58 коп.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України з 11 березня 2020 року підлягає негайному виконанню.
Рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Міністерства закордонних справ України (01018, місто Київ, Михайлівська площа, будинок 1, код ЄДРПОУ 00026620) середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 77 705 (сімдесят сім тисяч сімсот п`ять) грн 99 коп. підлягає негайному виконанню.
Не погоджуючись з вказаною постановою відповідачами у справі подано апеляційні скарги, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що 11 вересня 2020 року Міністром закордонних справ України внесено Кабінету Міністрів України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України відповідно до частини 1 стаття 87-1 Закону України «Про державну службу».
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №280-р ОСОБА_1 звільнено з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України відповідно до частини 1 стаття 87-1 Закону України «Про державну службу».
Наказом Міністерства закордонних справ України від 11 березня 2020 року №416-ос у зв`язку із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №280-р ОСОБА_1 вважається таким, що припинив роботу на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України 11 березня 2020 року та ОСОБА_1 зараховано за штат Міністерства закордонних справ України з 11 березня по 11 вересня 2020 року.
Наказом Міністерства закордонних справ України від 04 вересня 2020 року №1495-ос звільнено ОСОБА_1 з державної служби 11 вересня 2020 року.
Незгода позивача із вказаними вище розпорядженням та наказами зумовило звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Обґрунтовуючи такий висновок, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до позивача були застосовані норми статті 87-1 Закону України № 889-VIII від 10.12.2015 року «Про державну службу», яка суперечить самому Закону України «Про державну службу» та Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем. За висновком суду, звільнення ОСОБА_1 на підставі положень статті 87-1 Закону є протиправним, порушує принципи верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, а також суперечить висновкам Європейського суду з прав людини. Окремо суд зауважив, що за своїм змістом таке звільнення, що має місце без наявних на те будь-яких юридичних підстав, є політично вмотивованим.
Основні принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, врегульовано Законом України «Про державну службу» (далі - Закон).
У статті 12 Закону передбачено, що система управління державною службою включає: 1) Кабінет Міністрів України; 2) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби; 3) Комісію з питань вищого корпусу державної служби та відповідні конкурсні комісії; 4) керівників державної служби; 5) служби управління персоналом.
Щодо прийняття розпорядження про звільнення позивача КМУ, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 1, 2 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року №794-VII (далі - Закон №794-VII) встановлено, що Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Стаття 21 Закону №794-VII визначає повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади.
Так, відповідно до частин 1, 2 цієї статті Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідальні перед Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні йому.
Частиною 7 статті 21 Закону №794-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України призначає на посаду: 
1) державних секретарів міністерств, керівників та заступників керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби за результатами конкурсу відповідно до законодавства про державну службу; 
2) перших заступників і заступників міністрів - за поданням Прем`єр-міністра України. 
Звільнення зазначених осіб здійснюється Кабінетом Міністрів України з підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про центральні органи виконавчої влади», «Про державну службу».
Порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовка та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності визначений Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року № 950 (далі - Регламент).
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 §7 розділу 2 Регламенту на своїх засіданнях Кабінет Міністрів України розглядає питання організаційно-розпорядчого характеру, в тому числі кадрові питання, питання присудження премій та призначення стипендій Кабінету Міністрів.
Відповідно до пункту 1, 2 §16 глави 1 розділу 3 Регламенту пропозиції Прем`єр-міністрові щодо порядку денного засідання Кабінету Міністрів готує Секретаріат Кабінету Міністрів на підставі матеріалів, підготовлених для розгляду в порядку, встановленому розділами 4-7 цього Регламенту.
Порядок денний засідання Кабінету Міністрів складається з таких розділів: концептуальні засади реалізації державної політики; акти законодавства; кадрові питання; звіти та питання контролю; питання, що містять інформацію з обмеженим доступом.
Згідно з пунктом 1 §17 глави 1 розділу 3 Регламенту схвалений Прем`єр-міністром проект порядку денного засідання Кабінету Міністрів та матеріали до нього Секретаріат Кабінету Міністрів надсилає членам Кабінету Міністрів, іншим учасникам засідання в електронній формі із використанням системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, крім матеріалів, що містять інформацію з обмеженим доступом, не пізніше ніж за 24 години до початку засідання, а у разі проведення позачергового засідання надає їх до початку або в ході засідання. 
Матеріали з кадрових питань надаються учасникам засідання в день засідання перед його початком.
Пунктом 1 §19 глави 2 розділу 3 Регламенту передбачено, що на засіданнях Кабінету Міністрів головує Прем`єр-міністр, а в разі відсутності Прем`єр-міністра за його дорученням - Перший віце-прем`єр-міністр або віце-прем`єр-міністр згідно з визначеним Кабінетом Міністрів розподілом повноважень.
Пунктом 4 § 20 глави 2 розділу 3 Регламенту встановлено, що з кадрових питань доповідає на засіданні Міністр Кабінету Міністрів.
Відповідно до пунктів 1, 2 § 30 глави 1 розділу 4 Регламенту акти Кабінету Міністрів з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень.
Розпорядження Кабінету Міністрів видаються, зокрема, з кадрових та інших питань організаційно-розпорядчого характеру.
Згідно з абзацом 1 пункту 4 § 32 глави 2 розділу 4 Регламенту проекти розпоряджень Кабінету Міністрів з кадрових питань готуються в установленому Кабінетом Міністрів порядку та вносяться на розгляд Кабінету Міністрів Міністром Кабінету Міністрів.
Відповідно до пункту 5 § 33 глави 2 розділу 4 Регламенту проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономіки (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань та щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, зміни персонального складу Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, а також проектів актів з питань утворення та організації роботи комітету з призначення керівників особливо важливих для економіки підприємств, оголошення відбору та призначення чи погодження кандидатур претендентів на посаду керівників і членів наглядових рад таких підприємств).
Абзацом 1 пункту 1 § 44 глави 4 розділу 4 Регламенту встановлено, що проект акта Кабінету Міністрів (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, зміни персонального складу Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, про затвердження фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектора економіки, а також проектів актів з питань утворення та організації роботи комітету з призначення керівників особливо важливих для економіки підприємств, оголошення відбору та призначення чи погодження кандидатур претендентів на посаду керівників і членів наглядових рад таких підприємств) розробник подає Мін`юсту для проведення правової експертизи разом з пояснювальною запискою, матеріалами погодження (листами із зауваженнями і пропозиціями), а також порівняльною таблицею (якщо проектом акта передбачено внесення змін до інших актів Кабінету Міністрів).
Так, з матеріалів справи вбачається, що лист Міністра закордонних справ України з пропозицією про звільнення позивача зареєстрований Кабінетом Міністрів України 11 березня 2020 року о 10 годині 28 хвилин разом із проектом відповідного розпорядження.
Відповідно до протоколу №3 засідання КМУ від 11 березня 2021 року було поставлено на обговорення кадрове питання щодо прийняття розпорядження КМУ «Про звільнення Заявця з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України.» (т.2 а.с. 95-110).
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що під час судового засідання 23 вересня 2021 року представником КМУ на виконання прокольної ухвали від 16 вересня 2021 року подано додаткові докази щодо розгляду кадрового питання КМУ про звільнення ОСОБА_1 , а саме: належним чином завірену копію порядку денного засідання КМУ від 11 березня 2021 року.
Відповідно до наданого вище порядку встановлено, що засідання КМУ від 11.03.2021 року проведено об 11 год. 30 хв. 
Встановлено, що на порядок денний даного засідання КМУ відповідно до пункту 11 було винесено розгляд кадрових питань.
Отже, оскаржуване розпорядження прийнято Кабінетом Міністрів України 11 березня 2020 року.
Таким чином, з наявних матеріалів справи доказів вбачається, що звільнення позивача відбулося у порядку, визначеному ст. 87-1 Закону, на підставі подання відповідного міністра, а саме, подання Міністра закордонних справ України через якого відповідно до законодавства спрямовується і координується КМУ діяльність Міністерства закордонних справ України.
На підставі зазначеного, колегія суддів не погоджується із посиланнями позивача на порушення Кабінетом Міністрів України згадуваних норм Регламенту при прийнятті оскаржуваного розпорядження від 11 березня 2020 року №280-р.
Щодо застосування норми ст.87-1 Закону України «Про державну службу», колегія суддів зазначає наступне.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII (надалі за текстом - «Закон № 889-VIII»).
Частиною 2 названого Закону визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Частиною 2 статті 6 до категорія «А» посад державної служби (вищий корпус державної служби) віднесено посади: Керівника Апарату Верховної Ради України та його заступників; керівника апарату (секретаріату) постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України; Державного секретаря Кабінету Міністрів України та його заступників, державних секретарів міністерств; керівників центральних органів виконавчої влади, які не є членами Кабінету Міністрів України, та їх заступників; керівників апаратів Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів та їх заступників, керівників секретаріатів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та їх заступників, Голови Державної судової адміністрації України та його заступників; керівників державної служби в інших державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, та їх заступників.
За змістом статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України. Строкове призначення на посаду здійснюється у разі: призначення на посаду державної служби категорії «А» - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення без обов`язкового проведення конкурсу на ще один строк або переведення на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного органу.
Частиною 1 статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України.
На період призначення позивача на посаду пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII передбачалось, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Відповідно до статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі; встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності; вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. Підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.
25.09.2019 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» № 117-IX від 19 вересня 2019 р.
Названим Законом внесено зміни, зокрема, у Закон № 889-VIII.
Відповідно до цих змін державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Також, Закон № 889-VIII доповнено статтею 87-1 із згідно частини 1 якої крім підстав, передбачених статтею 87 цього Закону, суб`єкт призначення може прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії «А» з власної ініціативи, за поданням Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) протягом чотирьох місяців з дня призначення Прем`єр-міністра України або відповідного міністра чи керівника центрального органу виконавчої влади (керівника державного органу) з одночасним зарахуванням такого державного службовця за штат відповідного державного органу.
За змістом частин 2, 4 статті 87-1 Закону № 889-VIII державні службовці, зараховані за штат відповідно до частини першої цієї статті, продовжують перебувати на державній службі згідно з цим Законом, виконуючи обов`язки державного службовця в межах, визначених керівником відповідного державного органу. Граничний строк такого перебування становить шість місяців з дня звільнення з посади відповідно до частини першої цієї статті. Протягом строку, визначеного частиною другою цієї статті, за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, погодженою з відповідним суб`єктом призначення, державний службовець за його згодою може бути переведений на будь-яку вакантну посаду державної служби не нижче категорії «Б» у державних органах, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, без проведення конкурсу.
Таким чином, внаслідок цих змін на момент звільнення ОСОБА_1 спеціальним Законом № 889-VIII було передбачено повноваження суб`єкта призначення прийняти рішення про звільнення державного службовця з посади державної служби категорії «А» з власної ініціативи за наявності відповідних правових підстав, якими, зокрема, є подання керівника центрального органу виконавчої влади.
При цьому, ані на час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи стаття 87-1 Закону № 889-VIII неконституційною не визнавалась.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що є передчасним висновок суду першох інстанції щодо відсутністі правових підстав для задоволення позову.
Твердження позивача про те, що зміни у Законі України «Про державну службу» були прийняті під час перебування його на посаді державного службовця, а відтак стаття 87-1 цього Закону не могла бути застосована до спірних правовідносин, оскільки закони не мають зворотної дії в часі  та про те, що зазначені зміни обмежують його конституційні права і порушують систему функціонування центральних органів виконавчої влади, обгрунтовано не взято судом до уваги.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У даній правовій ситуації статтею 87-1 Закон № 889-VIII було врегульовано питання перебування на посаді державної служби, а не питання звільнення з публічної служби.
Ані розпорядженням Кабінету Міністрів України №280-р від 11.03.2020 р. «Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України відповідно до ч.1 ст.87 - 1 Закону України «Про державну службу», ані наказом Міністерства закордонних справ України №416-ос від 11.03.2020 року «Про припинення робори ОСОБА_1 на посада державного секретаря МЗС» позивача не було звільнено з державної служби.
ОСОБА_1 було зараховано за штат Міністерства закордонних справ України з 11 березня 2020 року по 11 вересня 2020 року. Отже, він продовжував перебувати на державній службі.
Тому є передчасний висновок суду в частині обґрунтування рішення щодо не застосування ст. 87-1 Закону України «Про державну службу», оскільки дана норма була чинною та не скасованою на момент звільнення позивача.
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не дотримано норми Положення Порядку надання пропозиціяй щодо заняття вакантної посади державним службовцям, звільненим з посади державної служи категорії «А» відповідно до статті 87-1 Закону України «Про державну службу» Затверджене Наказом Національного агентства України з питань державної служби від 21.02.2020 року №27-20.
Так, відповідно до п.4 зазначеного вище Порядку, державні органи, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, до 15 та 30 числа щомісяця надають НАДС пропозиції вакантних посад державної служби не нижче категорії «Б» (далі - вакантні посади), погоджені з суб`єктом призначення для переведення державних службовців відповідно до  частини четвертої  статті 87-1  Закону України «Про державну службу».
Згідно ч.7 Порядку, НАДС надсилає державному органу пропозицію (пропозиції) для надання її державному службовцю.
Служба управління персоналом державного органу в триденний строк з дня отримання пропозиції (пропозицій) НАДС надає державному службовцю відповідну пропозицію (пропозиції).
У разі неможливості надання пропозиції (пропозицій) державному службовцю через його відсутність на робочому місці, служба управління персоналом надсилає її (їх) поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням про вручення за адресою його місця проживання/перебування, зазначеною в особовій справі, з одночасним направленням відповідної інформації іншими засобами комунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.
Державний службовець повідомляє службу управління персоналом про згоду на зайняття чи відмову від зайняття запропонованої вакантної посади особисто, що засвідчується проставленням особистого підпису на відповідній пропозиції (пропозиціях), або шляхом надіслання листа на офіційну електронну адресу відповідного державного органу, до якого додається заповнена форма пропозиції, наданої такому державному службовцю.
У разі неповідомлення державним службовцем служби управління персоналом про згоду на зайняття чи відмову від зайняття запропонованої вакантної посади або ненадходження такого повідомлення до державного органу протягом 10 робочих днів з дня надіслання пропозиції (пропозицій) відповідно до абзацу третього цього пункту, державний службовець вважається таким, що відмовився від зайняття запропонованої посади.
Про згоду державного службовця на зайняття запропонованої вакантної посади служба управління персоналом у триденний термін повідомляє НАДС та державний орган, в якому йому запропоновано вакантну посаду.
Про відмову державного службовця від зайняття запропонованої вакантної посади служба управління персоналом у триденний строк повідомляє НАДС.
Колегія суддів звертає увагу на те, що на НАДС на адресу Міністерства закордонних справ України направлено три пропозиції №№ 1,2,3 від 10.09.2021 року, які зареєстровано 11.09.2020 року №2021, щодо зайняття вакантної посади держанвої служби державним службовцем категорії «А», звільненим відповідно до ст.87-1 Закону України «Про державну службу».
11.09.2020 року Міністерством закордонних справ України про зазначені вище пропозиції повідомлено ОСОБА_4 , шляхом направлення 11.09.2020 року об 17 год. 00 хв. на поштову адресу (т.1 а.с.54-55) та 11.09.2020 року об 17 год. 15 хв. на електронну пошту (т.1 а.с.56).
Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що 04 вересня 2020 року МЗС України прийнято наказ «Про звільнення з державної служби ОСОБА_1 » №1495-ос., яким ОСОБА_1 звільнено з державної служби 11 вересня 2021 року.
Наведене вказує на наявність підстав для скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 280-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади державного секретаря Міністерства закордонних справ України» та, як наслідок, наказу Міністерства закордонних справ України від 11 березня 2020 року № 416-ос «Про припинення роботи ОСОБА_1 на посаді державного секретаря МЗС» та наказу Міністерства закордонних справ України від 04 вересня 2020 року № 1495-ос «Про звільнення з державної служби ОСОБА_1 ».
Щодо поновлення позивача на займаній посаді, колегія суддів зазначає наступне.
Так, частиною першою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.
З огляду на встановлену протиправність розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 280-р та, як наслідок, наказів Міністерства закордонних справ України від 11 березня 2020 року № 416-ос та від 04 вересня 2020 року № 1495-ос, колегія суддів вбачає наявними підстави для поновлення позивача на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України з 11 березня 2020 року.
Щодо обчислення середньої заробітної плати позивача, колегія суддів зазначає наступне.
З урахуванням приписів частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Згідно наявної в матеріалах справи довідки Міністерства закордонних справ України середньоденна заробітна плата позивача складає 3 827,69 грн.
Період вимушеного прогулу з 11 вересня 2020 року по 03 червня 2021 року, що становить 182 днів, отже позивачу належить до виплати (182 х 3 827, 69 грн. ) 696 639, 58 грн.
Пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді державного секретаря Міністерства закордонних справ України з 11 березня 2020 року та присудження позивачу виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць, що становить 77 705, 99 грн.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правих підстав для задоволення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень  та  у спосіб, що визначені  Конституцією  та  законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод  та  інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.    
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Міністерства закордонних справ України, Кабінету Міністрів України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 року - без змін.  
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 23 вересня 2021 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль