ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 серпня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/10615/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
за участю секретаря судового засідання Волкової К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року (головуючий суддя Врона О.В.)
у справі  № 160/10615/20
за позовом    ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
про  визнання протиправною та скасування вимоги, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 20.02.2020 року №Ф-4547-53 на суму 29293,44 грн. Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) податкового боргу в сумі 29293,44 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно винесено оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки позивач не є фізичною особою-підприємцем та не був ним на момент винесення оскаржуваної вимоги. З урахуванням того, що  позивач до державних реєстраторів самостійно не звертався, за його ініціативою відомості до ЄДР щодо нього не вносились, позивачка вважає, що не був суб`єктом підприємницької діяльності. Також позивачка посилалася на порушення порядку оформлення вимоги та безпідставність її формування вимоги, зазначала, що відомості з інтегрованої картки платника внеску та з Реєстру не входять до переліку «інших документів», оскільки не підтверджують суми виплат (доходу).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 в задоволенні позову відмовлено.
Суд встановив, що згідно даних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про припинення підприємницької діяльності відсутній, натомість міститься запис про включення відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (дата запису 11.02.2014 за № 22031750000023675). Крім того, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також внесений запис про взяття на облік як платника податків ОСОБА_1 13.01.2014 та як платника єдиного внеску – 23.12.1996. За встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивачка повинна була сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як фізична особа – підприємець незалежно від факту провадження підприємницької діяльності.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин справи,  незгодою з висновками суду першої інстанції. Позивачка зазначає, що судом першої інстанції не досліджено питання та відстави внесення 11.02.2014 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та правомірність такої дії.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка - ОСОБА_1 03.08.1992 зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблений запис 11.01.2014 за № 22031750000023675.
На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, інтегрованої картки  по єдиному соціальному внеску ОСОБА_1 та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI відповідачем - Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу сформовано вимогу №Ф-4547-53 від 20.02.2020 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, згідно якої розмір недоїмки позивача складає суму  29293,44 грн.
Як вбачається із змісту цієї вимоги, контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій  картці платника єдиного внеску позивача у розмірі мінімального страхового внеску за 2017 рік, за І-ІV квартали 2018 року, за І- ІV квартали 2019 року.
Не погодившись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4547-53 від 20.02.2020 у сумі 29 293,44 грн, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної вимоги. 
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України  «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010  № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п.4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
п.2 - для платників, зазначених у  пунктах 4  (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування),  5  та  5-1  частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
п.3 - для платників, зазначених у  пункті 4  частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В спірному випадку підставою для формування контролюючим органом вимоги №Ф-4547-53 від 20.02.2020 є наявна у нього інформація, що позивачка у зазначені вище періоди перебувала на податковому обліку як діюча фізична особа-підприємець. 
Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, виходив з того, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містяться дані про внесення ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про включення відомостей про фізичну особу-підприємця (дата запису 11.01.2014 за № 22031750000023675), а також внесені записи про взяття ОСОБА_1 на облік як платника податків 13.01.2014 та як платника єдиного внеску - 23.12.1996.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке. 
Згідно із частиною другою  статті 50 Цивільного кодексу України  фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Частиною першою  статті 128 Господарського кодексу України  визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до  статті 58 цього Кодексу.
01 липня 2004 року набрав чинності  Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців»  від 15.05.2003 № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців.
Із введенням в дію цього Закону створено та розпочато формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.
За визначенням частини 1 статті 4 Закону № 755-IV державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Відповідно до ч.1 ст. 42    вказаного Закону для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.
Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.
Отже, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності  Законом № 755-IV  передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої  статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої  статті 1 Закону № 755-IV).
03 березня 2011 року набрав чинності  Закон № 2390-VI, яким внесені зміни до  Закону № 755-IV.
На час прийняття Закону № 2390-VI пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону було  передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
Пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності  Законом № 755-IV  передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП і строк для включення до ЄДР відповідних відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких була проведена до  01 липня 2004 року, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.
Відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних     осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.
Встановлені у справі фактичні обставини свідчать, що позивачка, як фізична особа – підприємець, була зареєстрована до 01.07.2004, докази подання позивачкою державному реєстратору у встановлений пунктом 2 розділу ІІ Закону №2390-VI строк реєстраційної картки для включення відомостей про неї до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про її державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання такого свідоцтва в матеріалах справи відсутні, відповідачем не надано.
Суд першої інстанції, правильно встановивши, що до Єдиного державного реєстру відомості про позивачку як фізичної особи-підприємця були внесені 11.01.2014 № 22031750000023675, надав помилкову  оцінку вказаній обставини, залишивши також поза увагою факт, що в ЄДР міститься відмітка про недійсність свідоцтва про державну реєстрацію ОСОБА_1 
25 квітня 2014 року набрав чинності  Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру».
Цим  Законом пункт 2  розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР.
Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що на час формування відповідачем оскаржуваної вимоги позивачка не вчинила певних, законодавчо встановлених, дій для включення відомостей про неї як фізичної особи-підприємця до ЄДРПОУ. 
Відповідно до ч. 3  ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»  (у редакції до 01.01.2016), згідно яким  якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.
Аналогічні положення містяться у ч.3  ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»  відповідно до яких, якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
Відсутність офіційного підтвердження у позивачки статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному  Законом України № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, а також можливість формальної та фактичної участі позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом та, як наслідок, виключає можливість формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску.
Вказані висновки ґрунтуються на правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 260/81/19.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що встановлені у справі обставини є достатньою підставою для висновку про протиправність оскаржуваної вимоги контролюючого органу і її скасування, тому решта доводів позивачки судом апеляційної інстанції не досліджується. 
Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи,   ухвалено рішення з невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового про задоволення позову.
За правилами ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Приймаючи до уваги визначений позивачем предмет спору, обсяг задоволених позовних вимог, апеляційний суд вважає, що підлягають компенсації всі судові витрати, понесені позивачем, у вигляді судового збору.
Судом встановлено, що судовий збір за подання позовної заяви складає 908 грн., відповідно, за
подання апеляційної скарги - 1362 грн., сплата яких підтверджена наявними в матеріалах справи платіжними документами.
Отже загальний розмір документально підтверджених витрат позивача - судового збору, що належить до відшкодування, становить 2270,00 грн., який відповідно до наведеної вище норми ч. 1 ст. 139 КАС України підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Стосовно вимог позивачки  про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. суд апеляційної інстанції зазначає таке.   
Відповідно до ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою та Адвокатським бюро «Трофімов Дмитро Юрійович» укладений договір про надання правової допомоги від 31.08.2020 № 31/08/2020, за умовами якого з урахуванням додаткової угоди № 2 від 22.04.2021 сторони за цим договором погодили перелік послуг правової допомоги, їх вартість та порядок оплати, зокрема, складення та подання апеляційної скарги – 3000,00 грн. 
На підтвердження факту надання означених послуг позивачкою та адвокатом складений акт приймання-передачі №2. 
Суд апеляційної  інстанції, дослідивши  надані позивачкою докази, дійшов висновку, що підтвердженими, співмірними та розумними у цій справі є витрати на правничу допомогу у розмірі  3000,00 грн., які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області.
При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 КАС України, а саме: розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 6,7  статті 134 КАС України).
Відповідачем жодних клопотань з приводу визначеного позивачем розмір витрат на правничу допомогу не заявлено.
Керуючись ст.ст. 310, 315, 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  задовольнити.  
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі № 160/10615/20 скасувати, прийняти нове рішення.
Позов задовольнити.   
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 20.02.2020 року №Ф-4547-53.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1  судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2270,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко