Ухвала
27 липня 2021 року
м. Київ
справа № 556/524/20
провадження № 51 – 3632 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши спільну касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 та його представника – адвоката ОСОБА_5 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 2 липня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань                                    за № 12020180230000069,
встановив:
У касаційній скарзі потерпілий та його представник порушили питання про перегляд вказаних судових рішень в касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання приписів пунктів 4, 5 ч. 2 зазначеної статті.
Так, у касаційній скарзі, зокрема, зазначаються: вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції; обґрунтування цих вимог із зазначенням того, 
у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Проте потерпілий та його представник подали касаційну скаргу без додержання зазначених приписів кримінального процесуального закону.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК). 
Тому, посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати на конкретні порушення закону, передбачені у ст. 438 КПК, що є підставою для зміни чи скасування таких рішень, а також належним чином обґрунтувати свої доводи.
Так, потерпілий і його представник не погоджуються з вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 липня 2020 року через невідповідність виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості та порушують питання про зміну тривалості іспитового строку, визначеного судом 
у зв`язку із застосуванням положень ст. 75 Кримінального кодексу України (далі – КК), з 1 року до 3 років і збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого.
Положеннями ст. 414 КПКвстановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Проте, посилаючись на невідповідність виду та розміру призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженій через м`якість, потерпілий та його представник взагалі не наводять доводів щодо явної несправедливості призначеного ОСОБА_6 покарання з огляду на положення 
ст. 414 КПК, а відтак і необхідності зміни вироку місцевого суду на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК.
При цьому, питання про збільшення іспитового строку, визначеного судом у зв`язку із застосуванням положень ст. 75 КК, не відноситься ані до виду, ані до розміру покарання, а є умовою звільнення від відбування покарання.
Крім того, всупереч законодавчим приписам у поданій скарзі не викладено обґрунтування заявленої вимоги про зміну оскаржуваних рішень в частині стягнення моральної шкоди на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК,                       з огляду на положення статей 127-129, 370, 412, 413, 419 цього Кодексу, статей 1167, 1193 ЦивільногоКодексу України у їх взаємозв`язку. 
Відсутність у скарзі належного обґрунтування, зважаючи на те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Також, усупереч п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК, касаційна скарга не містить чітких вимог 
до суду касаційної інстанції, викладених у відповідності з положеннями 
ст. 436 КПК щодо повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.  
Так, відповідно до ст. 436 КПК за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судове рішення без зміни; змінити судове рішення; скасувати судове рішення та призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження. 
Проте, питання про зміну судового рішення з метою збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого, та іспитового строку суперечить повноваженням суду касаційної інстанції щодо недопустимості самостійного погіршення становища засудженої судом касаційної інстанції.
За таких обставин на підставі ч. 1 ст. 429 КПК колегія суддів вважає за необхідне залишити без руху спільну касаційну скаргу потерпілого та його представника, надавши строк для усунення недоліків.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Спільну касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 та представника потерпілого – адвоката ОСОБА_5 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                            ОСОБА_3