Ухвала
Іменем України
 
17 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 359/10010/19
провадження № 51 – 3825 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року 
та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року та його клопотання про поновлення строку касаційного оскарження судових рішень,
встановив:
За вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у с. Савенці Рокитнянського району Київської області, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 
4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та у виді штрафу в розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190 гривень. В строк остаточного покарання зараховано відбуте повністю ОСОБА_4 покарання 
у виді штрафу за попереднім вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 лютого 2020 року.
Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 16 липня 
2019 року приблизно о 15:40, перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 (Литва), рухаючись по 11 км автодороги Бориспіль-Дніпро на території Бориспільського району Київської області, в напрямку міста Дніпро, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 2.9 а), 12.1 Правил дорожнього руху України, будучи неуважним, не врахував дорожню обстановку та не обрав безпечну швидкість, внаслідок чого не впорався з керуванням і виїхав на ліве узбіччя по напрямку руху в кювет, де допустив зіткнення з деревами. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_5 отримала тяжкі тілесні ушкодження, пасажир ОСОБА_6 - тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного ОСОБА_4 покарання. Пом`якшено призначене за ч. 2 ст. 286 КК покарання до 3 років позбавлення волі 
з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 лютого 2020 року постановлено виконувати самостійно. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити та звільнити його від відбування покарання 
з випробуванням, застосувавши положення ст. 75 КК. Зазначає, що суди неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосували положення ст. 75 КК, що в свою чергу призвело до призначення йому надто суворого покарання, яке принижує його людську гідність.
Крім того, засуджений порушує питання про поновлення йому строку касаційного оскарження судових рішень, пропущеного з поважних причин, який, на думку колегії суддів, необхідно поновити.
Разом з цим, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій,                їх небезпечності та даним про особу винного.
У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна                    з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Так, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого                     ч. 2 ст. 286, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми роківз позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Обираючи ОСОБА_4 покарання, місцевий та апеляційний суди врахували конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу винного, в тому числі і ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та дійшли обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді  позбавлення волі. Крім того, суд апеляційної інстанції, встановивши обставину, що пом`якшує покарання, а саме, добровільне відшкодування завданого збитку, зменшив розмір призначеного засудженому судом першої інстанції покарання з 
4 років позбавлення волі до 3 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що є мінімальним у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.
При цьому, вид та розмір призначеного покарання засудженим ОСОБА_4 не оспорюється. 
Доводи засудженого про безпідставне незастосування судами до нього положень ст. 75 КК, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані неспроможними. 
Так, згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження                                   за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Врахувавши конкретні обставини вчиненого злочину та його наслідки, а саме те, що   ОСОБА_4 , керуючи автомобілем в стані наркотичного сп`яніння, допустив грубі порушення Правил дорожнього руху, внаслідок чого постраждали двоє неповнолітніх осіб, котрі отримали тяжкі тілесні ушкодження та ушкодження середньої тяжкості, а також  взявши до уваги відсутність у засудженого стійких соціальних зв`язків,  суд першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про неможливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на певний строк, а тому обґрунтовано не застосували положення ст. 75 КК.
На думку колегії, призначене за результатами апеляційного розгляду  
ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 
3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, відповідає вимогам справедливості і не є явно несправедливим внаслідок суворості.
Підстав для застосування щодо ОСОБА_4 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що засуджений порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Клопотання ОСОБА_4 задовольнити.
Поновити засудженому строк касаційного оскарження.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4  на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року щодо нього на підставі п. 2 
ч. 2 ст. 428 КПК.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                        ОСОБА_3