Постанова
Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 753/3111/21	 	
Номер провадження  22-ц/824/8014/2021	
Головуючий у суді першої інстанції  Л.В. Комаревцева	
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач	
14 липня 2021 року                                                                                           місто Київ
Номер справи 753/3111/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Сіра Ю.М.
 
учасники справи: 
позивач         Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»
відповідач    ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Комаревцевої Л.В., в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва, повне рішення складено 10.03.2021, -
 
в с т а н о в и в :
 
АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) у лютому 2021 року звернулось до Дарницького районного суду  міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що останній звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 28.05.2015, відповідно до якої  отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 167000 грн, а також зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Банком на підставі договору надання банківських послуг було виконано свої зобов`язання, а саме надано відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого ліміту. Однак, відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим станом на 07.12.2020 за ним утворилась заборгованість у загальному розмірі 235037,90 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 102629,04 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 132408,86 грн. У зв`язку із викладеним позивач, з метою захисту своїх прав, був змушений звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені у справі судові витрати.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у сумі 102629,04 грн та судові витрати у розмірі 2270 грн.
Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наданої позивачем на дослідження анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг не можливо зробити беззаперечний висновок про те, що сторонами при укладанні кредитного договору було визначено процентну ставку та досягнуто згоди про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення позичальником зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Тому, з урахуванням тієї обставини, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами факту наявності укладеної між сторонами письмової угоди щодо ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань по кредитному договору, місцевий суд не знайшов правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками. Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, та виходячи зі змісту положень ч.2 ст.530 ЦК України, суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач через свого представника - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. У поданій скарзі заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування поданої скарги відповідач вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та частково задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з нього на користь Банку заборгованості за тілом кредиту, оскільки позивачем не було доведено факту отримання ним кредиту у розмірі 167000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок або у меншій сумі яка дорівнює основній сумі заборгованості відповідача, згідно наданого банком розрахунку заборгованості. При цьому, відповідач не погоджується із тим, що він підписував названу банком анкету-заяву саме 28.05.2015, оскільки не виключено, що дата на самій анкеті була виправлена. З огляду на це, ОСОБА_1 у поданій скарзі вважав за необхідним витребувати оригінал такого документу у позивача для огляду та можливо для експертного дослідження.
Зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є скоріше випискою з банківського рахунку, аніж обґрунтованим розрахунком позовних вимог в розумінні п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України, так як з вказаного документу неможливо отримати інформацію про час та спосіб отримання кредитних коштів, порядок нарахування відсоткової ставки. Більше того, невідомо чи врахував позивач в рахунок сплати основної заборгованості суми, які були сплачені відповідачем протягом 2016-2019 років на загальну суму у розмірі 233842 грн, на яку протягом 2018 року було поповнено картковий рахунок. Тому, відповідач вважав недоведеною суму заборгованості за кредитом у розмірі 102629,04 грн та безпідставними вимоги щодо заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 132408,86 грн.
У поданій апеляційній скарзі заявник також послався на пропуск позивачем позовної давності, оскільки якщо припустити, що анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку дійсно датована 28.05.2015 і відповідач отримав та використовував кредитні кошти у 2015 році, встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк звернення до суду вже сплив.
Водночас, заявник вказував на допущені судом першої інстанції під час розгляду даної справи порушення вимог процесуального закону щодо строків розгляду справи. А саме, в порушення ч.2 ст.279 ЦПК України розгляд справи по суті відбувся менше ніж за тридцять днів з дня відкриття провадження у справі. При цьому, вважав недостатнім направлення судом копії позовної заяви з додатками за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача лише один раз. При прийнятті позовної заяви до розгляду суд не перевірив належним чином повноваження представника Банку, яким було подано позовну заяву до суду, так як згідно наявних у матеріалах справи документів строк його повноважень сплинув 10.01.2021. а позовна заява надійшла до суду першої інстанції 15.01.2021.
У поданих поясненнях на апеляційну скаргу представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував у повному обсязі та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року без змін, оскільки рішення місцевого суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Зазначив, що відповідачем неодноразово підписувались анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (28.05.2015 та 19.10.2016), а користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Зауважив, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювався відповідачем факт укладення, чи не укладення кредитного договору, а тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Відповідач отримав на картковий рахунок кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому, за заявою відповідача був збільшений до 167000 грн, що вбачалося з довідки про відкриття рахунку та виписки по рахунку, які були додані до позовної заяви. Із вказаної виписки чітко прослідковувалося,  що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, частково їх повертав, а отже й отримав кредитну картку, оскільки проведення таких операцій є неможливим без наявності картки. Водночас, до поданих письмових пояснень представником банку було надано копію анкети-заяви, яка також була підписана відповідачем 19.12.2016. В спростування доводів заявника щодо пропуску позивачем  позовної давності вказав на те, що строк перевипущеної відповідачу кредитної картки закінчувався останнього дня липня 2018 року, а з позовом у даній справі позивач звернувся 17.02.2021.
 У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3. підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Олейнік Н.О. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила суд відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням  заперечень Банка, що викладені у письмових поясненнях.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як визначено ч.ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2015 ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі (а.с.35).
У заяві зазначено, що відповідач згоден із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. Примірник договору згоден отримати шляхом роздрукування з офіційного сайтаwww.pb.ua  та зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.
До анкети-заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк (а.с.36-37, 38-79).
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», згідно підписаного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору №б/н останньому було надано кредитні картки: № НОМЕР_1 (02.08.2016), № НОМЕР_2 (14.11.2016) та № НОМЕР_3 (27.01.2017) зі строком дії картки до останнього дня липня 2018 року (а.с.34).
Згідно довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк», про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_2 (договір №б/н) останньому 02.08.2016 було здійснено старт кредитного рахунку, 08.08.2016 встановлено кредитний ліміт у розмірі 15000 грн, 29.09.2016 збільшено до 50000 грн, 20.10.2016 збільшено до 167000 грн, 13.12.2017  зменшено до 50000 грн, 20.12.2017 збільшено до 100000 грн, 01.08.2018 до 100180 грн, а 01.08.2018 кредитний ліміт був зменшений до 0 грн (а.с.33).
У відповідності до наданого Банком розрахунку, заборгованість відповідача за договором №б/н від 28.05.2015, станом на 07.12.2020 становить 235037,90 грн і складається із заборгованості за тілом кредиту - 102629,04 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 132408,86 грн (а.с.5-13).
З доданої Банком до позовної заяви виписки за договором №б/н убачається, що у період з 02.08.2016 відповідач користувався зазначеними вище картками, знімав, використовував та частково повертав кредитні кошти. 31.01.2019 відповідачем було здійснено останній платіж з поповнення готівкою в терміналі самообслуговування кредитного рахунку за карткою № НОМЕР_3 (а.с.14-32).
Так, у відповідності до вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за  договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У даній справі АТ КБ «ПриватБанк» у лютому 2021 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно вимог якого просило стягнути з останнього на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.05.2015 у розмірі 235037,90 грн, що виникла станом на 07.12.2020 та яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 102629,04 грн та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 132408,86 грн.
Судом встановлено, що 28.05.2015 відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даній заяві відповідачем заповнено розділи щодо його персональних даних та місця проживання. В підписаній анкеті-заяві не зазначено типу банківської картки й бажаного розміру кредитного ліміту, також не зазначено процентної ставки (типу, розміру тощо), умов про встановлення відповідальності за порушення зобов`язань за кредитним договором. Тобто, підписана анкета-заява не містить жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору саме на тих умовах, що були заявлені позивачем у своїй позовній заяві.
Із виписки, виданої на ім`я ОСОБА_2 за договором №б/н убачається, що відповідач користувався кредитними коштами, наданими банком за договором, у власних потребах, частково вносив кошти на погашення заборгованості за кредитом.
Так, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти  за користування кредитними коштами.
АТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування зазначених вимог, а саме щодо розміру та порядку нарахування вказаних процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28.05.2015 посилався, зокрема,  на витяг з Тарифів банку, на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», як на невід`ємні частини спірного договору, а також на довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.
Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, надані витяги належними доказом бути не можуть, оскільки вони не підписані позичальником, ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Тарифи банку й в Умови та Правила споживчого кредитування.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо було застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом (лютий 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, штрафів, надані банком витяги не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові  від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин.
Із аналізу прийнятої Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) постанови від 03 липня 2019 року, висновки якої щодо застосування відповідних норм права в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню, вбачається, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених раніше у рішеннях Верховного Суду України, та орієнтувала судову практику у справах, де банк звертається до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, укладеним шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на те, що на підставі норм матеріального права, які застосовуються до стандартної (типової) форми кредитного договору, не підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами та застосуванню відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також Тарифи банку, з огляду на їх мінливий характер, у даному випадку не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві відповідача, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати, що надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифи банку підтверджуються досягнення між сторонами згоди у письмовому вигляді щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, штрафів у заявленому позивачем розмірі, є правильними.
При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності погодження між сторонами істотних умов щодо порядку та строку сплати відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню фактично отримані та використані позичальником кошти, які останнім у добровільному порядку повернуті не були.
            Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту отримання відповідачем кредиту у розмірі 167000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту або у меншій сумі, яка дорівнює основній сумі заборгованості відповідача, то колегія суддів звертає увагу на наступне.
За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
На підтвердження заявлених позовних вимог щодо отримання відповідачем кредитних коштів було надану виписку з його карткового рахунку, з якого убачається факт отримання та користування ОСОБА_1 позиченими коштами та їх часткового повернення. Крім того, позивачем було надано розрахунок заборгованості, копію анкети заяви, довідки про отримані банківські картки та про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.
Стягуючи з відповідача заборгованість за тілом кредиту, судом першої інстанції в підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів правильно було взято до уваги надану банком виписку з карткового рахунку.
Заявником не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки по його картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження №61-9618св19).
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_2 убачається, що спочатку на картку відповідача було встановлено кредитний ліміт на суму 15000 грн., а в подальшому ліміт неодноразово  збільшувався та зменшувався. Вказані обставини щодо розмірів кредитного ліміту також відображені у наданій позивачем виписці з карткового рахунку, де після зміни такого ліміту відповідач продовжував використовувати позичені кошти та частково їх повертати.
Тобто, відповідач здійснював часткове погашення заборгованості. Своїми діями з погашення боргу останній додатково підтверджував згоду зі всіма умовами кредитування та визнавав заборгованість по кредиту.
Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення, операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції).
Отже, надані позивачем виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості колегія суддів вважає належними та допустимими доказами по справі.
Натомість, в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, в підтвердження наведених у апеляційній скарзі доводів, відповідачем не було належним чином спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, не надано власного обґрунтованого контррозрахунку та не заявлено клопотань про призначення судово-економічної експертизи по справі.
Крім того, в підтвердження наведених у апеляційній скарзі посилань щодо непідписання 25.08.2015 анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відповідачем також не було заявлено будь-яких клопотань про витребування оригіналу зазначено документу та призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. 
Водночас, переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не погоджується із доводами заявника щодо пропуску позивачем у даній справі позовної давності, перебіг якої позивач вважав за необхідне обчислювати з названої банком дати підписання анкети-заяви 28.05.2015.
Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 , провадження № 14-10цс18.
З урахуванням тієї обставини, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві від 28.05.2015, як строки здійснення періодичних платежів за кредитом, так і строки виконання основного зобов`язання не встановлені, то у даній справі відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки така за відсутності визначеного сторонами строку повернення кредитних коштів визначається моментом пред`явлення вимоги у відповідності до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції при розгляді даної справи встановлених ч.2 ст.279 ЦПК України строків розгляду справи по суті, то колегія суддів погоджується  з такими доводами заявника, з огляду на таке.
Так, частиною четвертою статті 19 та статтею 274 ЦПК України встановлено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Положеннями статті 279 ЦПК України визначено особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, а саме частиною другою якої закріплено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Убачається, що ухвала про відкриття провадження у даній справі була постановлена судом першої інстанції 17 лютого 2021 року. У вказаній ухвалі місцевим судом вирішено питання проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (а.с.101-102).
Тобто, розгляд судом даної справи по суті повинен був відбутися не раніше 22.03.2021.
Однак, оскаржуване рішення було ухвалено судом 10 березня 2021 року, через чотири дні після повернення на адресу суду направленої на адресу відповідача поштової кореспонденції з відміткою про відсутність адресата за поштовою адресою.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, серед іншого порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
При цьому, частиною третьою статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Так, наведені в апеляційній скарзі аргументи дають підстави вважати, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу по суті не перевірив, чи настав встановлений ч.2 ст.279 ЦПК України строк для здійснення такого розгляду та ухвалення у справі судового рішення.
Проте, це процесуальне порушення не призвело до неправильного вирішення питання по суті, що може бути підставою для скасування ухваленого у справі судового рішення, оскільки за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції було встановлено правильність висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.
При цьому, враховуючи ту обставину, що розгляд справи у суді першої інстанції проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а також взявши до уваги той факт, що направлена судом першої інстанції судова кореспонденція повернулася на адресу суду, у зв`язку із її неотриманням ОСОБА_1 , апеляційним судом останньому було надано можливість реалізувати свої процесуальні права для подання доказів, заявлення клопотань про їх витребування, або ж про призначення у справі експертизи тощо.
Але, всупереч викладеним у апеляційній скарзі посилань щодо необхідності витребування від позивача оригіналу анкети-заяви від 28.05.2018 для огляду та можливо для експертного дослідження, будь-яких клопотань з даного приводу заявником заявлено так і не було.
Крім того, перевіряючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується із доводами заявника щодо неналежної перевірки місцевим судом повноважень представника позивача, яким було складено позовну заяву, оскільки такі не відповідають наявним у матеріалах справи доказам.
Зі змісту поданої до суду позовної заяви убачається, що вона була складена та підписана 05.01.2021  представником АТ КБ «ПриватБанк» - адвокатом Єрмоловим Є.М.
Відповідно до наявних в матеріалах справи копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 23.08.2018, укладеної між адвокатом Єрмоловим Є.М. та АТ КБ «ПриватБанк», а також додаткової угоди від 08.01.2020  сторонами було встановлено строк дії вказаного договору до 10.01.2021.
Будь-яких інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
 Отже, переглянувши в апеляційному порядку ухвалене у даній справі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню.
За таких обставин, викладені заявником доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судового рішення про відмову у задоволення позовних вимог, яки були задоволені судом першої інстанції, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на позивача понесених відповідачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 26.07.2021.
 
Судді:
                                                                                                    Л.Д. Поливач

                                                                                                    А.М. Стрижеус

                                                                                                    О.І. Шкоріна