ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5994/21 Справа № 185/7995/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2021 року                                                                 м. Дніпро

       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді - Деркач Н.М.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря - Усик А.Д.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 

ВСТАНОВИВ:

       У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.1-66).
       В обґрунтування своїх позовних вимог посилалося на те, що 26 липня 2012 року ОСОБА_1 , при підписанні анкети-заяви, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
       Відповідно до виявленого бажання відповідачу був відкритий кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого у подальшому збільшився до 8 400 грн.
       АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
       Відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого, станом на 29 липня 2020 року, виникла заборгованість в загальній сумі 342 026 грн. 27 коп., яка складається з наступного: 8 349 грн. 30 коп. - заборгованість за тілом кредита, 330 776 грн. 97 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 2 900 грн. 00 коп. - нарахована пеня.
       При цьому, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним договором в сумі 131 851 грн. 12 коп., з яких: 8 349 грн. 30 коп. - заборгованість за кредитом, 123 501 грн. 82 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 26 липня 2012 року по 31 січня 2019 року, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102, 00 грн..
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 110-114).
       Не погодившись з таким рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с.131-142).
       Відповідач не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. 
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 26 липня 2012 року відповідачем підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.23).
       За змістом вказаної анкети-заяви відповідач ознайомлений та погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, які були йому надані у письмовому вигляді, зобов`язується регулярно ознайомлюватися зі змінами тарифів на сайті Приватбанку, а також погоджується з тим, що анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.
       До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
       В порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого за ним, станом на 29 липня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 342 026 грн. 27 коп., яка складається з наступного: 8 349 грн. 30 коп. - заборгованість за тілом кредита, 330 776 грн. 97 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками, 2 900 грн. 00 коп. - нарахована пеня.
       Позивач зазначав, що оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, то заборгованість до стягнення становить 131 851 грн. 12 коп., з яких: 8 349 грн. 30 коп. - заборгованість за кредитом, 123 501 грн. 82 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 26 липня 2012 року по 31 січня 2019 року.
       Також, позивачем надано виписку по рахунку ОСОБА_1 (картка № НОМЕР_1 ), згідно з якою останній платіж на погашення кредиту здійснено відповідачем 21 квітня 2017 року шляхом поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування (а.с.15).
       01 квітня 2021 року ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, який містить заяву відповідача про застосування судом наслідків пропуску позовної давності (а.с.81-91).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до виписки по особовому рахунку, відповідач останній платіж здійснив 21 квітня 2017 року, а тому, станом на час звернення позивача до суду з позовом (12 листопада 2020 року), сплив загальний строк позовної давності, що є підставою для застосування частини четвертої статті 267 ЦПК України.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
       Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
       Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 59 постанови).
       Безпідставним є посилання у позовній заяві на те, що «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку» було встановлено порядок повернення коштів черговими платежами та те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, оскільки судом першої інстанції не було встановлено, що вони були підписані ОСОБА_1 , відповідно вони не є частиною кредитного договору б/н від 26 липня 2012 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 .
       Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
       Крім того, анкета-заява позичальника від 26 липня 2012 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.
       За таких обставин, суд першої інстанції вірно визначився з моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, та вірно визначив, що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту.
       Встановивши, що останній самостійний платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 вніс 21 квітня 2017 року, при цьому, 30 квітня 2017 року позивачем було проведено списання відсотків за прострочений кредит, однак з позовом до суду банк звернувся 12 листопада 2020 року, суд дійшов правильного висновку про пропуск АТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.
       Такий правовий висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 697/1307/17-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 314/5082/17, від 15 січня 2021 року у справі № 494/366/19.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Посилання у апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин.
       Зокрема, у вказаній справі, судами було встановлено, що сторонами було погоджено правила користування платіжною карткою, відповідно до яких граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).
       У даній справі між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є необґрунтованими.
       Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
       Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
       Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
       На підставі статті 141 ЦПК України судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення лише у випадках, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

       Головуючий:                 Н.М. Деркач

       Судді: І.Ю. Ткаченко

                                                                                        М.М. Пищида