П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 липня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2218/21	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
П`ятий  апеляційний адміністративний суд у складі колегії:    
доповідача - судді Стас Л.В.
суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П. 
за участю секретаря – Худика С.А.
за участю представника позивача – Землякова О.А.

      розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Лиманського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови  

ВСТАНОВИВ: 

       ОСОБА_1 ( далі – позивач) звернулася з позовом до  Лиманського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( далі – відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови    №53728026 від 29.09.2020 року  про стягнення виконавчого збору у розмірі 35 019,00 грн.
      Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки  була винесена після закінчення виконавчого провадження № 53728026, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-4281/11, виданого Приморським районним судом міста Одеси 13.08.2012р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ “ОТП Факторинг Україна” грошової суми у розмірі 356 180,52 грн., та повернення виконавчого документа стягувачу. Так, позивач зазначив, що у рамках даного виконавчого провадження щодо стягнення на користь TОB “ОТП Факторинг Україна” грошової суми у розмірі 356   180, 52 грн., на рахунок виконавчої служби щомісяця з пенсії боржника відраховувались кошти,  10 % з яких йшло   на сплату виконавчого збору та оскільки, будь-яких інших коштів не стягнуто з позивачки, то жодних правових підстав для винесення 29.09.2020 року відповідачем спірної постанови № 53728026 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 35   019,00 грн. , у державного виконавця не було.

     Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року – позов задоволено.
     Визнано протиправною та скасовано постанову Лиманського районного відділу Державної виконавчої служби  Південного міжрегіонального  управління Міністерства юстиції    (м. Одеса) (код ЄДРПОУ 35067404, місцезнаходження: 67500, Одеська обл., смт. Доброслав,  вул. Центральна, 75) №53728026 від 29.09.2020 року про стягнення виконавчого збору в розмірі  35019,00 грн.
      Стягнуто з Лиманського районного відділу Державної виконавчої служби    Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції  (м. Одеса)  (код ЄДРПОУ 35067404, місцезнаходження: 67500, Одеська обл., смт. Доброслав,   вул. Центральна, 75) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок)
      В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 21 травня 2021 року – скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 1404-VIII від 02.06.2016 р., у державного виконавця були підстави для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.
     У відзиві на апеляційну скаргу, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.
      Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.
      13 серпня 2012 року Приморським районним судом міста Одеси  видано виконавчий лист  № 2-4281/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ “ОТП Факторинг Україна” грошової суми у розмірі 356 180,52 грн. (а.с.70-71).
      Матеріалами справи підтверджено, що 16 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Лиманського районного відділу державної виконавчої служби  Головного територіального управління юстиції в Одеській області  винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання  виконавчого листа, виданого 13 серпня 2012 року Приморським районним судом міста Одеси  про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ “ОТП Факторинг Україна” грошової суми у розмірі 356180,52 грн. (а.с.72-73).

     Відповідно до даних з Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем було прийнято постанову про звернення  стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої звернено стягнення на дохід божника, що отримує дохід у Суворовському об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одеса, за адресою Одеська обл., Лиманський р-н, смт. Доброслав, зобов`язано здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача за наступними реквізитами: р/р 37315001004688 МФО 820172 ОКПО 35067404 Отримувач Лиманський РВ ГТУЮ в Одеській області, банк отримувача УДК В Одеській обл., у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 392   067,57 грн.

     Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розпоряджень № 53728026, з ОСОБА_1 стягувались грошові кошти в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого 13 серпня 2012 року Приморським районним судом міста Одеси (а.с.74-86), та відповідно до цих розпоряджень, 10 % виконавчого збору зі стягнутих сум перераховувались до управління казначейства у Лиманському районі, а саме: від 23 липня 2019 року  в сумі 317, 28 грн. та в сумі 31, 72 грн. – виконавчий збір; 08.10.2019 року 1008, 19 грн., виконавчий збір – 109, 09 грн.; від 23 жовтня 2019 року 363, 64 грн., виконавчий збір – 36, 36 грн., від 15 листопада 2019 року 363, 64 грн., виконавчий збір – 36, 36 грн., від 23 грудня 2019 року в сумі 363, 64 грн., виконавчий збір – 36, 36 грн., від 28 січня 2020 року в сумі 363, 64 грн., виконавчий збір – 36, 36 грн., від 24 лютого 2020 року в сумі 363, 64 грн., виконавчий збір – 36, 36 грн., від 25 березня 2020 року в сумі 363, 64 грн., виконавчий збір – 36, 36 грн.,  від 22 квітня 2020 року в сумі 363, 64 грн., виконавчий збір – 36, 36 грн., від 22 травня 2020 року в сумі 381,82 грн., виконавчий збір – 38, 18 грн., від 23 червня 2020 року в сумі 381,82 грн., виконавчий збір – 38, 18 грн.,  від 13 липня 2020 року в сумі 381,82 грн., виконавчий збір – 38, 18 грн.,  від 20 серпня 2020 року в сумі 381,82 грн., виконавчий збір – 38, 18 грн. 

     Також, суд встановив, що 14.09.2020 року  на адресу Лиманського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України  (м. Одеса)  від ТОВ “ОТП Факторинг Україна” надійшла заява про повернення виконавчого документа, відповідно до якої заявник просив винести постанову про повернення виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження” (а.с.87).

       29 вересня 2020 року головним державним виконавцем  Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Луценко І.І. винесено постанову про стягнення виконавчого збору  ВП № 53728026 з ОСОБА_1 у розмірі 35 618,05 грн. (а.с.89).

     30 вересня 2020 року головним державним виконавцем Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства  юстиції (м. Одеса)  Луценко  І.І. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження”.

    У пункті 2 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу  зазначено, що постанову про стягнення виконавчого збору № 53728026 від 29.09.2020 року (залишок складає 35 019, 00 грн.) вивести в окреме виконавче провадження.

     Позивач не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору, звернувся  з даним позовом до суду.

      Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що за умови повернення виконавчого документу стягувану, та наявності у стягувача права на повторну подачу виконавчого документа до примусового виконання, та одночасного разом з поверненням виконавчого документу відокремлення у окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору на залишок суми, яка фактично не була стягнута з боржника на користь стягувача,  можливе виникнення подвійного стягнення виконавчого збору, що суперечить положенням Закону України “Про виконавче провадження” та законодавчому визначенню поняттю виконавчого збору.
      Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. 

     Згідно з ч.2   ст. 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.

      Відповідно до   статті 1 Закону України "Про виконавче провадження"   (далі - Закон № 1404) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому   Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим   Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону   та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього   Закону   підлягають примусовому виконанню.
     Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією України, цим Законом.

     Згідно з до частиною першої   статті 26 Закону N 1404-VIII   виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у   статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо
виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

     Частиною п`ятою вказаної статті   Закону N 1404-VIII, передбачено,що   виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати   декларацію про доходи   та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

      У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому   статтею 27 цього Закону.

     Відповідно до пункту 1 частини 1   статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»   виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

    Таким чином, у разі надходження від стягувача заяви про повернення виконавчого документа, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

    Як убачається із матеріалів справи, 29 вересня 2020 року головним державним виконавцем  Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса)  Луценко  І.І. винесено постанову про стягнення виконавчого збору  ВП № 53728026 з ОСОБА_1 у розмірі 35 618,05 грн.
      
      Колегія суддів звертає увагу, що вищевказана постанова повністю узгоджується із приписами   статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

     Відповідно до   статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»   виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

     Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

     Таким чином, на момент відкриття виконавчого провадження ВП № 53728026 редакція   Закону № 1404-VIII   передбачала, що розмір виконавчого збору обраховувався від фактично стягнутої суми.
    
      Разом з тим, на момент прийняття спірної постанови, тобто, станом на 26.09.2019 року, редакція   статті 27 Закону № 1404-VIII   зі змінами, внесеними   Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року, передбачала, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

      Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2   ст. 27 Закону   зі змінами, внесеними   Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII).

     З аналізу наведених правових норм вбачається, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

     Частиною шостою   статті 27 Закону № 1404-VIII   передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

      Отже у разі стягнення з боржника всієї суми виконавчого збору, при повторному пред`явленні виконавчого документа до виконання до органів державної виконавчої служби - виконавчий збір не стягується.

     Відповідно до частини дев`ятої   статті 27 Закону № 1404-VIII   виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої   статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

     Відповідно до вимог частини першої статті 13 Закону 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

     За правилами пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

     Частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

      Таким чином, після зміни правового регулювання відповідно до Закону 1404-VIII, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої   статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої   статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

     Враховуючи, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з поверненням виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.

     Окрім цього, частиною третьою   статті 40 Закону   № 1404-VIII передбачено, що виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

     Отже, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору ВП 53728026 винесена виконавцем 29 вересня 2020 року, тобто вже в період дії   Закону №1404-VІІІ зі змінами, внесеними   Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову повинен вчиняти таку дію відповідно до діючої редакції   Закону № 1404-VІІІ.

     Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того   закону, в період дії якого вона розпочата.
      З вказаних правових норм слідує, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а      не з фактично стягнутої суми, як вважає позивач.

     Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року по справі № 520/9144/18. 

      Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновки суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова від 29 вересня 2020 року про стягнення виконавчого збору ВП №53728026 є неправомірною, у зв`язку з чим наявні підстави для її скасування.
     
      Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивач помилково пов`язує стягнення виконавчого збору із реальним стягненням грошових коштів на користь стягувача, оскільки положення частини 3   статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», встановлюють підставу для стягнення виконавчого збору - повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1   статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з приміткою - якщо виконавчий збір не стягнуто.

    Як вбачається з тексту спірної постанови, державним виконавцем зроблено позначку, що залишок виконавчого збору, який належить стягнути,  становить 35 019 грн. 

     Отже державним виконавцем, правомірно, за наявності підстав, передбачених статтею 27 Закону № 404-УШ була прийнята оскаржувана постанови про стягнення виконавчого збору та виведена в окреме виконавче провадження в частині нестягнутої суми.

      З огляду на наведене, твердження позивача, ще винесення вказаної постанови призведе до стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору є необгрунтованим, оскільки, як було зазначено вище, згідно частини шостої   статті 27 Закону N 1404-VIII   передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа, виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

      Крім того, колегія суддів вважає посилання в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції на постанову Великої палати Верховного Суду від 11.03.2019 р. у справі № 2540/3203/18 та посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 28.04.2020 року у справі № 480/3452/19 безпідставними, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справах №№2540/3203/18, 480/3452/19 , у яких, на відміну від справи що розглядається, періоди спірних правовідносин та норми, що їх регулюють інші. 

     Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті      6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

     Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

     Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

     Відповідно до   ст. 242 КАС України   судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
     За змістом частини першої   статті 317 КАС   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
    Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.
    Керуючись ст.ст.   308, 310,  315,   317,   321,   325, 328 України, суд,  –
                                                        ПОСТАНОВИВ: 

     Апеляційну скаргу Лиманського районного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції    - задовольнити. 

      Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до  Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови  - скасувати. 

     Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 

     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

                                                                          Дата складення повного судового рішення 15.07.2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.