ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2021 року
м.Харків
справа № 630/179/20
провадження № 22-ц/818/2288/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого : Хорошевського О.М.
суддів колегії: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.
за участі секретаря – Колесникова О.О.
учасники справи:
позивач – Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області
відповідач -  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , 
треті особи - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року, постановлене суддею Малихіним О.О., 

у справі за позовом Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2020 року Виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області звернувся до суду із позовом в якому просив:
-позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-передати неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для подальшого влаштування Органу опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області;
-стягнути з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на користь неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття;
-стягнути з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на користь неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття;
-закріпити право користування житловим будинком АДРЕСА_1 за неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді накладення заборони на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбу та мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу колишнє подружжя не припинило конфліктувати між собою, намагаючись використовувати сина у створенні неприємностей один одному, забувши про його належне виховання. ОСОБА_2 перетворив житловий будинок, що належать йому на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у непридатний для проживання стан та у зимовий період вигнав з дому колишню дружину ОСОБА_1 разом з дітьми, хоча вони мали право користуватися цим будинком, бо були в ньому зареєстровані. Але ОСОБА_2 жодним чином не переймався тим, що його дітям ніде проживати, він не мав наміру забезпечувати їх житлом. Конфлікти між колишній подружжям продовжувались та в присутності сина ОСОБА_4 вони наносили один одному тілесні ушкодження, з приводу яких було розпочато два кримінальні провадження. На початку 2020 року неповнолітній ОСОБА_4 навчався у Люботинській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів, але вже з другої половини січня почав часто пропускати заняття в школі. 10 лютого 2020 року комісія з навчального закладу відвідала ОСОБА_4 за місцем проживання та склала акт про те, що у житловому будинку він проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка не має на нього виховного впливу, а батько ОСОБА_2 у вихованні сина участі не приймає; син не допомагає матері по господарству. Родина ОСОБА_5 опинилась у складних обставинах, через часті конфлікти з приводу виховання дітей. Це призвело до того, що неповнолітній ОСОБА_4 17 березня 2020 року опинився на вулиці, бо його мати ОСОБА_1 не бажає з ним проживати в одному будинку, та був виявлений працівниками поліції, які доставили його закладу охорони здоров`я. На прохання ОСОБА_4 його було влаштовано до родини ОСОБА_3 , оскільки батьки не надали своєї згоди забрати ОСОБА_4 з закладу охорони здоров`я до себе додому, а мати ОСОБА_1 навіть подала заяву від 19 березня 2020 року, в якій вказала, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Взявши увагу поведінку батьків, які не вчинили жодної дії щодо нормального розвитку своєї дитини ОСОБА_4 та які не прислухалися до порад соціальних служб, органом опіки та піклування було прийнято рішення № 81 від 14 квітня 2020 року про доцільність позбавлення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до їх сина ОСОБА_4 .

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року позов Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Передано неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для подальшого влаштування Органу опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на користь неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його утримання, починаючи з 16 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доход, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на користь неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його утримання, починаючи з 16 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог щодо нього та постановити нове рішення в цій частині яким відмовити у повному обсязі. Просить стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд не дослідивши всіх обставин справи дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Так, ОСОБА_2 постійно звертався до виконавчого комітету щодо невиконання його колишньою дружиною обов`язків щодо виховання дітей. А також, звертався із відповідними заявами щодо надання можливості участі у спілкуванні із дітьми. Звертає увагу на тому, що факт ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей кореспондується з реагуванням держави на ці дії. Доказів ухилення батька від виховання дітей суду не надано. 

Також не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволення позовних вимог про позбавлення її батьківських прав, та закріпити право користування за неповнолітнім ОСОБА_4 житловим будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга вмотивована тим, що ОСОБА_1 займалась вихованням сина з народження до 2020 року. Вона вимушена була винаймати житло у сусідів багато та важко працювала. Однак завжди займалась вихованням та опікою своїх дітей. Однак через втручання ОСОБА_2 в її життя та налаштування дітей проти неї, її відносини із сином погіршились. Син почав застосовувати до неї насильство, тікати з дому, невідвідував заняття, і не чув її, тому вона неодноразово зверталась до органу опіки для допомоги з налагодженням відносин із сином. Також, наголошує що її не притягнуто до адміністративної відповідальності щодо ухилення від виконання батьківських обовязків.

27 травня 2021 року ОСОБА_2 через канцелярію суду подав заяву про відмову від апеляційної скарги. В ході розгляду справи ОСОБА_2 не заявляв клопотань про розгляд заяви, підтримував доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити. Наголошував, що йому не байдуже майбутнього сина.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що досліджені докази в їх сукупності підтверджуються, що відповідачі  ОСОБА_1  і ОСОБА_2  батьківські обов`язки, передбачені ст. 150 СК України, по відношенню до свого сина ОСОБА_4 належним чином не виконували, оскільки своїми вчинками проявляти неповагу до інтересів дитини, не сприяли моральному і духовному розвитку дитини, що призвело до виникнення у нього неприязні до власних батьків, та не доклали зусиль для того, аби підготувати дитину до самостійного життя в майбутнього, а тому позов в частині позбавлення батьківських прав обґрунтований та підлягає задоволенню.  ОСОБА_2 не мав реального наміру опікуватися вихованням свого сина ОСОБА_7 , а лише скористався своїм правом на встановлення через орган опіки та піклування порядку своєї участі у вихованні дітей для отримання відповідного рішення як засобу негативного впливу на колишню дружину. При цьому суд враховував те, що відповідач ОСОБА_1 за минулі роки не звертався до суду за захистом своїх інтересів та усуненням перешкод у спілкуванні з дітьми, які з його з слів постійно створювала колишня дружина ОСОБА_1 крім того, соціальні служби неодноразово звертались до батька щодо врегулювання питання перебування дитини, який в телефонній розмові працівникам соціальних служб не надав конкретної інформації про те, чи бажає забрати сина до себе. Про це був складений комісійний акт. Також з пояснень свідків вбачається, що батькові дитина не потрібна, він не вживав заходів щодо його відвідування та не вчиняв дій щодо влаштування сину до себе.

Судова колегія частково погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України  27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини    є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини  у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови:  по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року  у справі «Мамчур проти України»).
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).
Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
Відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбу, який було розірвано рішенням Люботинського міського суду Харківської області, ухваленим 16 січня 2017 року в справі № 630/709/16-ц, 

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх діти і по теперішній час зареєстровані у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок належав відповідачу ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. 

З довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 225467597 від 24 вересня 2020 року вказано про проведені 10 жовтня 2018 року реєстраційні дії щодо припинення права власності на цей будинок в зв`язку з його знищенням.

Також з матеріалів справи вбачається, що з 2017 року у сторін як колишнього подружжя виникли стійкі неприязні стосунки, які супроводжувались частими конфліктами, в яких вони намагались використати власних дітей як знаряддя спричинення один одному неприємностей.

Відповідач ОСОБА_2 , покладаючи провину у тому, що сталося з його будинком на колишню дружину, зайняв позицію, яка зводиться лише до декларативних заяв про наміри забезпечити своїх синів належними умовами проживання. 

Разом з цим, 09 лютого 2018 року були надані рекомендації батьками забезпечити дітей психологічною допомогою, аби у такий спосіб зменшити їх негативні переживання та рівень стресу, викликаного розлученням батьків. 

До взаєморозуміння у вирішення житлових питань та недопущення конфліктів в присутності дітей батьків закликала Комісія з питань захисту прав дитини у своєму рішенні № 02/14 від 31 січня 2018 року.

Не дійшовши згоди у вирішенні питань виховання дітей, ОСОБА_2 звернувся з заявою до виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області про визначення порядку його участі у вихованні дітей. 

Рішенням виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області № 37 від 13 лютого 2018 року, з урахуванням доповнень до нього, внесених рішенням № 55 від 12 березня 2019 року, визначено порядок та способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_8 – два рази на місяць за попередньою домовленістю між батьками, на нейтральній території та у присутності матері. Рекомендовано матері ОСОБА_1 не порушувати порядок побачень батька з дітьми, не перешкоджати йому виконувати батьківські обов`язки, приділяти дітям увагу і турботу, виховувати і матеріально утримувати їх; та не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні із синами.

ОСОБА_1 з власних переконань перешкоджала ОСОБА_2 бачитися з дітьми, що було підставою для його звернення до Люботинського відділу поліції, та навіть призводило до насильницьких конфліктів, під час яких були присутні їх діти.

З заяви ОСОБА_2 від 11 квітня 2019 року на адресу міського голови м. Люботин вбачається, що за місцем фактичного проживання неповнолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , відбувся конфлікт між його батьками, поводом до якого стали претензії батька до матері щодо неналежного догляду за дітьми та антисанітарних житлових умов.

Як вбачається з протоколу № 14/01 від 21 грудня 2019 року, на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, на якому серед інших була присутня ОСОБА_1 , батькам було рекомендовано неухильно виконувати рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, забезпечити роботу психолога з неповнолітній ОСОБА_9 , та уникати залучення дітей до конфліктів між батьками.

17 березня 2020 року директором Люботинського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей і молоді ОСОБА_10 була здійснена за адресою: АДРЕСА_2 , перевірка телефонного повідомлення ОСОБА_2 про перебування його сина ОСОБА_7 у складній життєвій ситуації – дитина перебуває вдома без продуктів харчування. Під час відвідування родини між ОСОБА_1 і її сином ОСОБА_7 відбувалась сварка, яка завершилась тим, що мати вигнала сина з дому.

17 березня 2020 року о 21-20 год. працівником поліції за адресою: АДРЕСА_2 , був виявлений ОСОБА_11 , який, з його слів, опинився на вулиці через те, що матір ОСОБА_1 не бажає, аби він проживав з нею в одному будинку. Про це був складений відповідний акт.

Дитину ОСОБА_12 17 березня 2020 року було доставлено до Обласної дитячої клінічної лікарні з тієї причини, що мати протягом усього дня не впускала до будинку, що вказано в акті медичного закладу від 17 березня 2020 року.

19 березня 2020 року директор КНП ХОР «ОДКЛ» направив на адресу Служби у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради повідомлення про перебування в медичному закладі дитини ОСОБА_4 , та про потребу вирішення питання про подальше місце перебування дитини. 

З метою вирішення виниклої в житті дитини проблеми працівники соціальних служб звернулись до батьків. Натомість мати ОСОБА_1 у письмовому виді заявила 19 березня 2020 року про відсутність у неї можливості забрати сина з лікарні в зв`язку з складною життєвими обставинами, та що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав у відношенні її неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Що ж стосується батька ОСОБА_2 , то він в телефонній розмові працівникам соціальних служб не надав конкретної інформації про те, чи бажає забрати сина з лікарні до себе. Про це був складений комісійний акт.

За цих обставин ОСОБА_11 за його письмовою заявою від 19 березня 2020 року був влаштований до сім`ї ОСОБА_3 , яка є третьою особою в цій справі. В своєму зверненні від 02 квітня 2020 року до Служби в справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області ОСОБА_3 повідомила, що ОСОБА_7 був психологічно пригніченим, але наразі його емоційний стан змінився на краще, але в телефонній розмові його мати ОСОБА_1 байдуже поставилась до подальшої долі свого сина.

Згідно з висновком від 02 квітня 2020 року, вихід. № 03-36/1161, виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 і ОСОБА_1 батьківських прав у відношенні їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків.

Допитані в судовому засіданні у суді першої інстанції свідки пояснили, що ані матір ОСОБА_1 а ні батько ОСОБА_2 не виявляли інтересу до своєї дитини, нехтували своїми батьківськими обов`язками. Відповідачі знехтували почуттями сина покинули його на призволяще, при цьому лише після вказівок органу опіки та піклування виявляли до дитини інтерес. При цьому жоден із батьків не займався його вихованням та не намагався налагодити стосунки.

З метою з`ясування думки дитини при вирішенні даної справи, в судове засідання у суді першої інстанції був запрошений ОСОБА_4 , який пояснив суду, що заявлений органом опіки та піклування позов підтримує та згоден з тим, аби його батьки були позбавлені батьківських прав по відношенню до нього. Він усвідомлює, що з батьками буде втрачений зв`язок уразі задоволенні позову, та вважає, що саме так слід вчинити. ОСОБА_11 пояснив, що до такої думки він дійшов через відсутність порозуміння з батьками – вони не бажають почути його, а він не може знайти з ними спільної мови, та через часті скандали батьків.

Судова колегія бере до уваги пояснення свідок ОСОБА_13 який зазначив, що у вересні 2020 року до нього вперше приїхав ОСОБА_2 та висловив подяку за надану його синові допомогу, поцікавився його поведінкою, та повідомив, що хоче забрати сина. Але ОСОБА_7 й досі (на момент допиту у суді першої інстанції) проживає в його будинку.

Досліджені в справі докази в сукупності з поясненнями учасників справи та свідків дають суду підстави для висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали реального наміру опікуватися вихованням свого сина ОСОБА_7 , а лише скористалися своїм правом на встановлення через орган опіки та піклування порядку своєї участі у вихованні дітей для отримання відповідного рішення як засобу негативного впливу один до одного.. 

Щодо позовних вимог до ОСОБА_1 то беручи до уваги її поведінку та заяви надані органу опіки та піклування сумнівів у тому, що їй не потрібна дитина не має, оскільки вона самостійно відмовилась від дитини.

Щодо вимог до ОСОБА_2 до в судовому засіданні він наголошував на тому, що цікавився дитиною, приїздив до нього та спілкувався з ним. Йому потрібен син, він бажає його виховувати.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від викодання своїх обов`язків по вихованню сина. Сам факт проживання батька окремо від дитини, невідвідування батьком шкільного закладу, - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків.

Сам відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначав що він має бажання спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, проте він позбавлений цієї можливості оскільки не знає де перебуває син, оскільки орган опіки не дає адреси патронатної сім`ї.

Колегія суддів зауважує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Разом з тим позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідає інтересам дитини.

Крім того практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Висновок суду першої інстанції про доведеність факту ухилення від виконання батьківських обов`язків, не відповідає фактичним обставинам справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , яким у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав слід відмовити.

При цьому відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та у подальшому виконувати обов`язки щодо виховання та утримання дитини належним чином. 

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , покласти на Службу у справах дітей Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області.
Керуючись ст. ст.367,368,369,376,379,381,382,383,384 ЦПК Українисуд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_14 - задовольнити.
Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 17 грудня 2020 року – змінити, скасувавши його в частині вирішення спору про позбавлення ОСОБА_14 батьківських прав та стягнення з нього аліментів на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Попередити ОСОБА_14 про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на Службу у справах дітей Виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий:                                                         О.М.Хорошевський

Судді:                                                                  А.В.Котелевець
                                                                       
                                                                       О.Ю.Тичкова
Повне судове рішення виготовлено 04.08.2021 року.