Справа № 464/3961/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1768/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року,-
ВСТАНОВИВ:

у липні 2020 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ясінський Володимир Євгенович, про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну підстав позову, покликається на те, що вона звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ясінського В.Є. із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року встановлено факт ведення спільного господарства та спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації шлюбу з 1986 року і до дня його смерті. Вважає, що майно набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання однією сім`єю, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Зазначає, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за нею 15 липня 2016 року. Її батько, ОСОБА_4 , в період проживання однією сім`єю з відповідачкою, обіймав посаду провідного наукового співробітника до 1990 року в Українському науково-дослідному інституті поліграфічної промисловості, а з 1990 року по день смерті працював на посаді провідного наукового співробітника в Інституті фізики конденсованих систем НАН України та отримував на цей час досить високу заробітну плату, а оскільки вів спільне господарство з відповідачкою, то, на її думку, ніс витрати по оплаті пайових внесків за спірну квартиру. Наголошує, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, а у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом. Так як вона є спадкоємцем першої черги, відтак після смерті батька спадкує за законом все майно, яке належало ОСОБА_4 на день смерті, а оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги, вона не має прав на спадкування після смерті ОСОБА_4 . З наведених підстав просить визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 порядку спадкування за законом після смерті її батька, ОСОБА_4 .
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2020 року в порядку забезпечення позову накладено арешт на 1/2 квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 978380846101), що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1681,60 грн. 
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що була членом Житлово-будівельного кооперативу № 177, працюючи в Українському науково-дослідному інституті поліграфічної промисловості, і на підставі ордеру № 400 від 27 червня 1986 року разом зі своїм сином, ОСОБА_6 , вселилися у спірну квартиру, набувши права власності на неї у червні 1993 року, після повного внесення пайових внесків за квартиру. На її думку, сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без встановлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету, не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю. Апелянт зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували участь ОСОБА_4 у сплаті пайових внесків та придбанні спірної квартири. Оскільки позивачка не брала участі у розгляді справи, в межах якої встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , обставини, встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2019 року, не мають для неї преюдиціального значення, а тому підлягають доказуванню. Суд не врахував, що на час сплати пайових внесків за спірну квартиру ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , відтак у нього та ОСОБА_1 за жодних обставин не могли виникнути взаємні права, як подружжя, щодо спірної квартири. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову; скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2020 року шляхом зняття арешту з 1/2 квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; стягнути з позивача на її користь сплачений судовий збір в розмірі 2522.40 грн. 
Позивачка ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_8 , в судове засідання не з`явилися, ОСОБА_3 про причини неявки суд не повідомила, її представник подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки він перебуває у відпустці, а тому не може з`явитися в судове засідання, при тому доказів на підтвердження перебування його у відпустці суду не надав.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
З огляду на те, що ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.( ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з врахуванням рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25.11.2019 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , батька позивачки, однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу, до дня смерті, яке набрало законної сили, виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки така придбана під час проживання їх однією сім`єю, і оскільки їх частки є рівними, то донька спадкодавця ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала 1/2 частку спірної квартири, що є підставою для визнання за нею права власності на 1/2частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4 . 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», правила статей 22,28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).
Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, (право власності за реєстроване за ОСОБА_1 20.11.1996 року), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету, не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.
Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.
Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.
Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.11.2019 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили, встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу за адресою АДРЕСА_1 , до дня смерті ОСОБА_4 . 
Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_10 про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29.11.2019 року, набрало законної сили, а відтак підлягає обов`язковому виконанню на всій території України, а судом при розгляді справи встановлено, що починаючи з 1986 року і до моменту повної сплати пайового внеску за квартиру, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримували доходи, які витрачали на погашення пайових внесків, що доводить той факт, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, такі висновки суду першої інстанції спростовуються наступними обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції на підставі дослідження доказів, які судом першої інстанції не досліджувалися.
Безспірно встановлено, що ОСОБА_1 , працюючи в Українському науково-дослідному інституті поліграфічної промисловості, була членом Житлово-будівельного кооперативу №177, що підтверджується довідкою №17 від 01.11.1996 року, виданою головою ЖБК №177.
З цієї довідки також вбачається, що ОСОБА_1 в ЖБК №177 належить квартира АДРЕСА_2 , будинок зданий в експлуатацію у 1986 році, член кооперативу ОСОБА_1 повністю внесла свій вклад за квартиру, сума паєнагромадження складає 9673 крб.
27.06.1986 року члену ЖБК №177 ОСОБА_1 було видано ордер на зайняття квартири АДРЕСА_2 , склад сім`ї: ОСОБА_1 та її син, ОСОБА_6 .
З реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 20.11.1996 року вбачається, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві особистої власності за гр. ОСОБА_1 .
Тобто, право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстроване за ОСОБА_1 ще у 1996 році.
Слід зазначити, що реєстраційне посвідчення, видане Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 20.11.1996 року, яким підтверджується належність ОСОБА_1 на праві особистої власності квартири АДРЕСА_2 , в судовому порядку недійсним не визнавалося. 
Згідно з довідкою ОСОБА_1 13.05.1986 року сплатила перший внесок 3500.00 крб., член кооперативу ОСОБА_1 повністю внесла свій вклад за квартиру у червні 1993 року, сума паєнагромадження складає 9673 крб. 
Цією ж довідкою підтверджується, що в тому числі Український науково-дослідний інститут поліграфічної промисловості (де працювала ОСОБА_1 ) виділив і перерахував в ЖБК-177 кошти на оплату кооперативної квартири: 06.12.1988 року -1791 крб.; 25.12.1990 року – 1295 крб., 14.041993 року – 1070 крб., що в загальному складає 4156.00 крб.
З наказу директора Українського науково-дослідного інституту поліграфічної промисловості №258к від 28.12.1990 року вбачається, що ОСОБА_1 , як члену ЖБК, було виділено 1295 крб. на оплату заборгованості.
На переконання колегії суддів, зазначена сума коштів в загальному розмірі 4156 крб., була перерахована особисто ОСОБА_1 на погашення саме її заборгованості по сплаті пайових внесків за спірну квартиру, без зазначення обов`язку їх повернення.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження повернення цих коштів за рахунок спільних коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , отриманих від їх трудової діяльності.
На думку колегії суддів, кошти в сумі 4156 крб., які перерахував Український науково – дослідний інститут поліграфічної промисловості (де працювала ОСОБА_1 ) на погашення заборгованості по оплаті вартості кооперативної квартири, не можна вважати доходом, отриманим внаслідок індивідуальних трудових зусиль, оскільки перераховані кошти мали цільове призначення, не підлягали використанню на власний розсуд ОСОБА_1 .
Сплата ОСОБА_1 першого внеску в розмірі 3500.00 крб. за рахунок її власних коштів, які зберігалися на відкритому нею в Державному ощадбанку депозитному рахунку безспірно підтверджується копією ощадної книжки, з якої вбачається, що рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_1 , а згідно записів в ощадній книжці станом на 12.01.1985 року на рахунку був залишок 5153.47 крб., 13.05.1986 року знято 3500.00 крб., і залишок на рахунку ОСОБА_1 становив після зняття цієї суми 1756.37 крб. 
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що перший внесок за спірну кооперативну квартиру було сплачено за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 , які зберігалися на її рахунку, відкритому в Державному ощадбанку, ще до 1986 року, і цих коштів було достатньо для сплати першого внеску в розмірі 3500.00 крб.
Такий свій висновок колегія суддів обґрунтовує і тим, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.11.2019 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1986 року, тобто, без зазначення конкретного місяця 1986 року, а відтак внесення ОСОБА_1 3500.00 крб., як першого пайового внеску, в травні 1986 року, не слід вважати, що кошти в сумі 3500.00 грн. було внесено за рахунок спільних коштів, отриманих внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Оскільки майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї, а колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 13.05.1986 року сплатила перший внесок у розмірі 3500.00 крб. за рахунок особисто належних їй коштів, які зберігалися на відкритому на її ім`я депозитному рахунку, а також встановлено, що сума коштів в розмірі 4156.00 крб. були перераховані Українським науково – дослідним інститутом поліграфічної промисловості (де працювала ОСОБА_1 ) на погашення саме її заборгованості по оплаті вартості кооперативної квартири, які не слід вважати доходами внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , такі кошти були перераховані без обов`язку їх повернення, і судом не встановлено, що перерахована сума коштів поверталася за рахунок коштів, отриманих внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тому колегія суддів вважає неправильними, необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про рівність їх часток в спірній квартирі, а також висновки суду першої інстанції про те, що квартира придбана внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як сім`ї.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Твердження позивачки, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ґрунтуються на припущеннях, позивачкою, всупереч вимога ст. 81 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимими доказами, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Судом першої інстанції обставини набуття у власність квартири АДРЕСА_2 , а також за рахунок яких коштів була придбана спірна квартира, чи така була придбана внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , взагалі не досліджувалися, а задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив лише зі встановленого рішенням суду факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1986 року, однак, на думку колегії суддів, встановлення рішенням суду лише цього одного факту спільного проживання, недостатньо для визнання майна спільною сумісною власністю.
Колегія суддів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 була придбана в основному за рахунок коштів, належних ОСОБА_1 , а саме, за рахунок належних саме їй коштів було сплачено пайові внески на суму 7656.00 крб., а відтак покликання позивачки на те, що ОСОБА_4 працював на високооплачуваній посаді і отримував відповідну заробітну плату, не може бути беззаперечним доказом його участі у сплаті пайових внесків за кооперативну квартиру нарівні з ОСОБА_1 , яка також отримувала заробітну плату.
За таких обставин, визнання судом першої інстанції квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , і що така була придбана внаслідок їх спільної праці, як сім`ї, та визнання тієї обставини, що ОСОБА_4 на день смерті належала 1/2 частка цієї квартири, є помилковим, спростовуються матеріалами справи, встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи, які судом першої інстанції не були встановлені.
В період сплати пайових внесків на оплату кооперативної квартири АДРЕСА_3 , з 13.05.1986 року і до 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не перебували в зареєстрованому шлюбі, тому ОСОБА_4 не був членом сім`ї ОСОБА_1 в розумінні Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, однак оскаржуваним рішенням суду визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які фактично подружжям не були.
Факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, встановлення якого передбачено п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України з січня 2004 року, судом не встановлювався.
Не врахував суд першої інстанції і ту обставину, що ОСОБА_4 до 11.08.1992 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 11.08.1992 року, а визнання факту проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу під час перебування у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, суперечить чинному законодавству. 
Крім цього, рішенням виконкому Радянської районної ради народних депутатів Львівської міської ради від 12.09.1989 року №466 ОСОБА_4 на сім`ю три особи (він, дружина ОСОБА_7 , дочка) надано квартиру АДРЕСА_4 . 
За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11 з тих підстав, що йому на день смерті належала 1/2 частина спірної квартири, не доведені належними та допустимими доказами, а висновки суду першої інстанції про рівність часток ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивачка не довела належними та допустимими доказам, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Разом з тим, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.11.2019 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю з 1986 року без реєстрації шлюбу, до дня смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , хоча чинне законодавство встановлення такого факту після 01.01.2004 року не передбачало.
Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови в задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Керуючись положеннями ч.9 ст. 158 ЦПК України, враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 , колегія суддів вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2020 року у даній справі, підлягають скасуванню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 квітня 2021 року – скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 – відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2020 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 26.08.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.