30.08.21
22-ц/812/1532/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/3177/17 
Провадження № 22ц/812/1532/21        Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

30 серпня 2021 року                         м. Миколаїв                справа №487/3177/17
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,
за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 , 
-відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Щербини С.В. в залі суду в місті Миколаєві о 15 годині 36 хвилині, із складенням його повного тексту 07 червня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 , в якому зазначала, що з 19 липня 2003 року до 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час шлюбу, вона придбала квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 , яку 08 червня 2010 року зареєструвала на своє ім`я.
Посилаючись на придбання нерухомості за кошти, подаровані їй матір`ю, отримані нею від підприємницької діяльності ще до реєстрації шлюбу та отримані від продажу належної їй на праві приватної власності квартири, позивач просила визнати за нею право особистої приватної власності на зазначену квартиру.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на те, що придбання квартири було здійснено у період шлюбу за рахунок спільних коштів, просив відмовити у задоволенні позову.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була придбана позивачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя, в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та є спільною сумісною власністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховані докази та показання свідків щодо того, що квартира придбана виключно за її особисті кошти, отримані, як від її матері в подарунок, так і від продажу належної їй на праві власності квартири, а також доходу від підприємницької діяльності до шлюбу з відповідачем. Крім того, судом не враховано відсутність заробітку у відповідача в період придбання квартири.
В суді апеляційної інстанції позивачка та її представник підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги.
Відповідач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.
За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
За правилами частини першої статті 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 57 СК України визначено виключний перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. До такого виду, поряд з іншим, належить майно, набуте ним (нею) за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також майно, набуте ним (нею) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2,3 частини 1).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала одному з подружжя; моральної шкоди; а також у певних випадках страхові суми (частини 4, 5 статті 57 СК України).
При цьому відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона має довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями частини другої статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2003 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року розірвано. Сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2017 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27 вересня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000 грн.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2019 року по справі №487/3569/17 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Mazda 626» (державний номер НОМЕР_1 ) у розмірі 35 543,95 грн.
10 серпня 2009 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «СБК 2004» Договір купівлі-продажу майнових прав №13/01. За умовами цього договору ОСОБА_1 зобов`язалася сплатити 349 140,00 грн. за квартиру НОМЕР_2 , НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 , а ТОВ «СБК 2004» в свою чергу зобов`язалося передати вищенаведену квартиру їй у право власності після повної сплати обумовленої вартості квартири.
Згідно квитанцій про сплату грошових коштів ОСОБА_1 на користь ТОВ «СКБ 2004» за вищенаведеним договором сплатила 372 260,00 грн.: квитанція №126 від 14 серпня 2009 року на суму 206 000,00 грн. (арк. справи 39); квитанція №3 від 30 жовтня 2009 року на суму 102 000,00 грн. (арк. справи 39); квитанція №1/1 від 30 листопада 2009 року на суму 64260,00 грн. (арк. справи 40).
Згідно Актів прийому-передачі від 17 грудня 2009 року, ОСОБА_1 прийняла у власність від ТОВ «СБК 2004» новозбудовані квартири НОМЕР_2 , НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 .
Розпорядженням Адміністрації Заводського району ВК ММР №198р від 20 квітня 2010 року, вищенаведені квартири було об`єднано в одну ізольовану квартиру НОМЕР_2 , яка готова до експлуатації.
Відповідно до Свідоцтва від 08 червня 2010 року право власності на дане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 за №30635817 (витяг №26351378 від 08 червня 2010 року).
Право власності на вищенаведену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Встановивши, що нерухоме майно - квартиру придбано у період шлюбу та не виявивши обставин, передбачених статтею 57 СК України, за яких майно набуває статусу особистої власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про належність нерухомості до спільного майна подружжя.
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про доведеність належності спірного майна до особистої власності ОСОБА_1 . 
Так, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірне майно придбане, зокрема, за кошти, які вона отримала в дар від своєї матері - ОСОБА_7 в розмірі 5 900 Євро, у розмірі 3100 Євро, останні вона 29 липня 2005 року обміняла на 3 695 дол. США, кошти її матері, які зберігалися на депозитному рахунку відкритому на ім`я позивача в розмірі 5 688, 52 дол. США або 45565 грн., заощаджені нею кошти від здійснення підприємницької діяльності до реєстрації шлюбу з відповідачем та кошти від продажу належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_4 у розмірі 28 700 дол. США. 
На підтвердження цього факту позивач надала суду копію виписки з Єдиного державного реєстру фізичних осіб підприємців ААБ №192143, реєстраційну картку від 27 грудня 2012 року, витяг з реєстру платників єдиного податку від 09 лютого 2015 року, довідки про доходи, квитанції про здійснення валютно-обмінних операції від 14 серпня 2009 року, 27 липня 2005 року, 29 липня 2005 року, довідку про рух коштів за її депозитним рахунком та докази наступного продажу нею своєї квартири (а.с.9-36 ). Позивач посилалася і на показання свідків.
Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК договори дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.
Отже, договір дарування грошових коштів на користь ОСОБА_1 в сумі еквівалентній 5 900 Євро та 3100 Євро, на що посилається позивач, мав бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.
Недотримання обов`язкової письмової форми правочину унеможливлює посилання на пояснення свідків (частина 1 статті 218 ЦК України), а недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору призводить до нікчемності правочину (частина 1 статті 219 ЦК України).
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав недоведеним належними доказами факт придбання нерухомості за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто на підставі договору дарування. 
При цьому факт фінансової допомоги у придбанні майна рідними позивача, в тому числі депозитними коштами, навіть якщо це і мало місце, не може бути достатнім доказом належності майна тільки одному з подружжя.
Крім того, відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно нотаріально просвіченого договору купівлі-продажу від 25 листопада 2009 року ОСОБА_1 продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_4 . Згідно п. 3 цього договору продаж вчинено за 12 216 грн., які продавець отримав повністю до підписання цього договору.
Зазначений договір сторонами не оспорено, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. 
За такого, колегія суддів при вирішенні спору погоджується з висновком суду першої інстанції про продаж належної квартири позивачем за 12 216 грн. та вважає такими, що не є беззаперечними та достатніми на підтвердження ціни продажу квартири за 28 700 дол. США попередній договір про купівлю квартири від 09 листопада 2009 року за змістом якого позивач отримала аванс за продаж квартири в сумі 1 000 дол. США з обов`язком покупця при оформленні угоди додатково передати володільцю суму 27 700 дол. США, а також визнання цих обставин відповідачем.
Крім того, оцінюючи аргумент позивачки щодо наявності в неї за період з 2002 року по 2015 рік доходу в сумі 1 633 117,98 грн., суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що період з 2010 року по 2015 рік не відноситься до предмету доказування, оскільки прибутки за останній вказаний період отримані після повного розрахунку за спірний об`єкт нерухомості. 
За період 2003 року (з моменту реєстрації шлюбу) по 2009 рік (момент повного розрахунку за спірний об`єкт нерухомості) прибуток позивача склав 493 280,72 грн. При цьому суд вірно виходив з того, що дана сума була задекларована позивачем, проте не свідчить про дохід отриманий нею після сплати податків. Доказів того, що отриманий позивачкою до реєстрації шлюбу з відповідачем прибуток в 2002 році в сумі 91 302,10 грн. був заощаджений та в подальшому нею витрачений на придбання спірної квартири матеріали справи не містять. Крім того, кошти в вигляді прибутку позивача достеменно не доводять факт використання саме цих коштів для фінансування будівництва спірної квартири.
Пояснення свідків, допитаних у суді першої інстанції, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (батька та мати позивача), про те, що спірна квартира була придбана за кошти матері позивача, доходу позивача від підприємницької діяльності та продажу належної позивачу квартири, без сукупності інших доказів, які б підтверджували наявність у останньої такого розміру коштів, які були витрачені на придбання квартири, не можна вважати належними та допустимими у розумінні статті 77 ЦПК України. А тому суд першої інстанції дав вірну оцінку наданим доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати спірну квартиру особистою приватною власністю позивача.
Також, слід заначити, що ОСОБА_1 не доведено, що спірна квартира була придбана не для сім`ї, а для її особистих потреб. Як стверджувала кожна із сторін, в квартирі проводився ремонт. Після чого, до січня 2016 року сторони, як подружжя, проживали разом у придбаному житлі.
Отже, всупереч вищенаведеним положенням закону та обставинам справи, позивач не надала належних та переконливих доказів, що квартира НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 , як об`єкт в цілому, була придбана повністю за належні їй особисто кошти.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно необхідності надання відповідачем доказів, які б свідчили про наявність у нього грошових коштів, то такі доводи не заслуговують на увагу з огляду на те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
За такого, установивши, що спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, належність квартири до особистої приватної власності позивача у цій справі не доведено, презумпція спільного майна подружжя позивачем не спростована, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права особистої приватної власності на квартиру задоволенню не підлягають.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди позивача з ними, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Висновки суду першої інстанції у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду у постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17, за яким при поділі майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, презумпція спільної сумісної власності не була спростована одним із подружжя.
За такого, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду інстанції на підставі положень статті 375 ЦПК України, слід залишити без змін.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Н.В. Самчишина

П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст судового рішення складено 31 серпня 2021 року.