Справа № 135/476/21 
Провадження № 33/801/678/2021
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач: Міхасішин І. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2021 року                                                                               м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Міхасішина І.В.,
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Павлюка С.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Волошина Ігоря Андрійовича на постанову Ладижинського районного суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року про притягнення  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , непрацюючого, за ч. 1 ст. 130 КУпАП, 

встановив :

Згідно із протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 222743 від 19 квітня 2021 року, водій ОСОБА_1 19 квітня 2021 року о 02 год. 03 хв. на автодорозі Лукашівка-Губник-Четвертинівка керував автомобілем Skoda Octavia державний номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився в приміщенні КП «Ладижинська міська лікарня». 
Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 адвокат Волошин Ігор Андрійович просить скасувати постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року та закрити провадження у справі за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, посилаючись на те, що суд першої інстанції не дослідив усі обставини справи, зокрема не допитав безпосередніх свідків події – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки їх письмові пояснення щодо обставин справи є такими, що викликають сумніви. Висновок лікаря КП «Ладижинська міська лікарня» від 19 квітня 2021 року складений з порушенням вимог відповідних інструкцій та містить виправлення, що вказує на неналежність і недопустимість такого доказу.
В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник адвокат Павлюк С.М. апеляційну скаргу підтримали і дали пояснення аналогічні доводам викладеним в апеляційній скарзі.
Згідно із частиною сьомою статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Так, відповідно до статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку із адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законів.
Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
В частині першій статті 6 Конвенції передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливість, необхідні для підготовки свого захисту, захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.
Стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено ЄСПЛ й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінов проти України» рішення від 09.06.2011р., заява №16347/02).
Крім того, у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013р., заява №36673/04) ЄСПЛ зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Виходячи з практики застосування Європейським судом ст.6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, його судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції.
Отже, розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, судовий процес має відповідати загальним засадам кримінального провадження, а суд має забезпечити гарантії і принципи законності щодо особи, яка притягається до відповідальності, оскільки санкція вказаної статті, при встановленні факту скоєння правопорушення і вини, передбачає штраф, розмір якого значно перевищує прожитковий мінімум для осіб працездатного віку в Україні, як і значно перевищує мінімальний розмір штрафу, визначений ч.2 ст.52 КК України, а також передбачає обов`язкове позбавлення права керування транспортним засобом.
Відповідно до вимог ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Диспозиція частини першої статті 130 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до п.2.9а Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
До протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 222743 від 19 квітня 2021 року додано письмові пояснення свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 19 квітня 2021 року тексти яких складено поліцейськими старшим лейтенантом Жупановим С.А. та рядовим поліції Залізняком В.М., з яких убачається, що саме ОСОБА_1 керував автомобілем Skoda Octavia державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 3-4).
У своїх поясненнях в судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечував того факту, що вживав алкоголь водночас стверджував, що після цього не керував автомобілем Skoda Octavia державний номерний знак НОМЕР_1 . За кермом був ОСОБА_4 . До часу та на час прибуття працівників поліції він спав в автомобілі на пасажирському місці. Коли залишив автомобіль ОСОБА_4 не пам`ятає. 
Під час перегляду відеозапису з нагрудної камери поліцейського, який міститься на DVD диску, судом встановлено, що на час приїзду поліції, ОСОБА_1 спав на задньому сидінні автомобіля.
На звороті протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 222743 від 19 квітня 2021 року, особою яка склала цей протокол зазначено, що керування (автомобілем Skoda Octavia державний номерний знак НОМЕР_1 ) передано водієві ОСОБА_4 . 
Допитаний апеляційним судом в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що 19 квітня 2021 року приблизно о 01 год. 20 хв. він разом із ОСОБА_1 поверталися з гостей від тещі ОСОБА_1 . За кермом автомобіля Skoda Octavia державний номерний знак НОМЕР_1 , був він, оскільки ОСОБА_1 вживав алкоголь. По дорозі вони посварилися і він залишив ОСОБА_1 в автомобілі, який ліг спати на задньому сидінні автомобіля. Та пішов додому. Під ранок, десь о 04.00 год. до нього додому приїхали поліцейські з ОСОБА_1 та попросили забрати його автомобіль, який був на тому ж місці де він його залишив.
В постанові Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року, суд першої інстанції зазначає, що «свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово викликалися в судове засідання для допиту, однак, не з`являлись» та що «жодних підстав сумніватись у письмових поясненнях свідків у суду немає».
Отже, факт, що ОСОБА_1 здійснював рух на вказаному автомобілі, згідно із матеріалами справи, ґрунтується виключно і вирішальною мірою на письмових поясненнях свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Щодо письмових пояснень свідків, які додаються до протоколу про адміністративне правопорушення та які за викликом суду не з`являлися в судове засідання то в цьому випадку суду першої інстанції слід було звернути увагу на положення пункту «d» частини третьої статті 6 Конвенції, згідно з яким кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення. В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово зазначав, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. За деяких обставин може виникнути потреба у використанні показань, отриманих на етапі розслідування. Якщо підсудному було надано достатню й належну можливість спростувати такі показання — при їх оголошенні або на пізнішому етапі провадження, — саме по собі їх прийняття як доказів не суперечитиме вимогам пункту 1 та підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції. Але з цього природно випливає, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «Олег Колесник проти України»).
Отже, частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).
Відповідно ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку ,оскільки свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, тому їх письмові пояснення не могли бути визнані судом першої інстанції беззаперечним доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, а сам по собі факт знаходження ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння не створює складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. 
Згідно із пунктом першим частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутність складу адміністративного правопорушення.
Згідно із частиною восьмою статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;
2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;
3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;
4) змінити постанову.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 247, 251, 252, 294 КУпАП, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Волошина Ігоря Андрійовича задовільнити.
Постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 серпня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП, скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Міхасішин