Єдиний унікальний номер 233/4263/20 
Номер провадження 22-ц/804/1794/21        

Єдиний унікальний номер 233/4263/20                                  Головуючий у 1 інстанції Мартиненко В.С.
Номер провадження 22-ц/804/1794/21                                                                        Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2021 року                                                                                                              м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                             Агєєва О.В.,
суддів                           Папоян В.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 233/4263/20 за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою позивача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 квітня 2021 року у складі судді Мартиненко В.С., -
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦЕНТ-БАНК (далі - АТ  «АКЦЕНТ-БАНК») пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 07.10.2017 між ним та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви приєднання, який складається  із самої заяви та, запропонованих АТ  «АКЦЕНТ-БАНК», «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті. Відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач кредитні зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим станом на 04.09.2020 утворилась заборгованість в розмірі 19972,83 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту – 12749,13 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом – 7223,70 грн.
На підставі викладеного просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № SAMABWFC00001246710 від 07.10.2017 в загальному розмірі 19972,83 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 квітня 2021 року позов АТ «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором SAMABWFC00001246710 від 07.10.2017 станом на 04.09.2020, яка включає: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9239 (дев`яти тисяч двохсот тридцяти дев`яти) гривень 11 копійок.
В задоволені позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованості за кредитним договором SAMABWFC00001246710 від 07.10.2017 станом на 04.09.2020, яка включає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3510 гривень 02 копійок, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 7223 гривень 70 копійок, а всього в розмірі 10733 (десяти тисяч семисот тридцяти трьох) гривень 72 копійок – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «АКЦЕНТ-БАНК» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 972 гривень 35 копійок.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, чим порушила законні права позивача на отримання кредиту, які підлягають захисту у судовому порядку шляхом стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 12749 грн. 13 коп. А оскільки судом встановлено, що нарахування процентів було здійснено позивачем необґрунтовано, суд дійшов висновку про те, що сума в сукупному розмірі 3510,02 грн, яка була спрямована позивачем на погашення заборгованості за процентами має бути віднята від заборгованості за тілом кредиту, що відповідає черговості погашення заборгованості, порядок якої передбачено ч. 1 ст. 534 ЦК України. А отже дійшов висновку про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 9239,11 гривень (12749,13 – 3510,02). Підстави для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами відсутні, оскільки позивач не довів факт укладення договору саме на тих умовах, на яких побудовано позов і доданий до нього розрахунок заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі АТ «АКЦЕНТ-БАНК», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалите нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В мотивування апеляційної скарги зазначають, що суд не врахував, що відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті банку. 
Також вказують, що суд безпідставно врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17); під час ухвалення рішення неправильно застосував статті 1048 та 1054 ЦК України, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.
Крім того, позивач посилається на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 09.07.2018 по справі № 202/19403/13-ц; від 18.04.2018 по справі № 705/6051/15-ц; від 14.02.2018 по справі № 265/7652/15-ц.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Матеріалами справи встановлено, що АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «АКЦЕНТ-БАНК» звернулося з позовом до суду у вересні 2020 року.
Згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" з 01 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 2102 гривні.
Визначена позивачем у позові ціна позову складає 19 972 грн. 83 коп. Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин першої і третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 було відкрито банківський рахунок в ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», яким вона користувалася з 10.10.2017 шляхом здійснення банківських операцій за допомогою електронного платіжного засобу - платіжної картки, яка видавалася їй на певний строк. Станом на 09.10.2017 на рахунку ОСОБА_1 була відсутня будь-яка заборгованість.
Рішенням Загальних зборів учасників від 25 квітня 2018 року вирішено змінити найменування Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» на Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК».
ОСОБА_1 була видана банківська платіжна картка № НОМЕР_1 , строк дії якої до 31 березня 2021 року. Відповідач користувався банківським рахунком застосовуючи вказаний платіжний засіб. 
ОСОБА_1 за період з 10.10.2017 по 03.11.2019 особисто здійснювала витрати з рахунку на придбання товарів і послуг, а також зняття готівки, незважаючи на відсутність на ньому власних грошових коштів, а також здійснювала платежі з поповнення рахунку особистими коштами, у зв`язку з чим станом на 04.09.2020 розмір заборгованості за тілом кредиту дорівнював 12749,13 грн., що відповідає розрахунку заборгованості, наданому позивачем, а також виписці з особового банківського рахунку.
За користування вказаними коштами позивач нараховував проценти, застосовуючи процентну ставку 46,8% річних, а також 93,6 % річних, яка застосовувалася при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту та була збільшеною відсотковою ставкою на місяць на суму загальної заборгованості (у випадку наявності простроченої заборгованості) та за своєю природою відповідають процентам, які можуть бути передбачені договором в разі прострочення грошового зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.
За період з січня 2018 року по серпень 2020 року позивач нарахував проценти в загальному розмірі 10733,72 грн.. Станом на 04.09.2020 розмір заборгованості за процентами складав 7223,70 грн., а отже, розмір процентів які були погашені за рахунок платежів, здійснених шляхом поповнення рахунку відповідачем особистими коштами, дорівнює 3510,02 грн. (10733,72 - 7223,70 = 3510,02).
Вказані обставини підтверджуються анкетою–заявою, підписаною відповідачем 07.10.2017, випискою з особового банківського рахунку відповідача щодо платіжної карти № НОМЕР_2 , банківською довідкою про платіжну картку, видану відповідачу, копії яких були долучені до позову (а.с.5, 6, 11, 12). Вказані обставини відповідають розрахункам, наданим позивачем.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування. Послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «АКЦЕНТ-БАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Велика Палата Верховного Суду під час перегляду 03 липня 2019 року судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 342/180/17) дійшла висновку, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Матеріалами справи підтверджується, що 07 жовтня 2017 року ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», правонаступником якого є АТ «АКЦЕНТ-БАНК», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір шляхом оформлення і підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ А-Банку (а.с.6 зв., 7-12).
Інших умов договору сторони не підписували.
У заяві позичальника від 07 жовтня 2017 року процентна ставка не зазначена.

Установивши у справі, яка переглядається, що договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, а інших умов договору сторони не підписували, суд правильно зазначив, що Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, лише у разі, якщо саме ці Умови і правила були чинними під час укладення договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг АТ «АКЦЕНТ-БАНК», з огляду на вище наведене, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Згідно з матеріалами справи, до позовної заяви доданий витяг з Умов і правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК», розміщені на сайті: https://a-bank.com.ua/terms (а.с.7 зв. бік, 8-12). Проте належними доказами не підтверджується, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг, витяг з яких доданий до позовної заяви, були чинними на час укладення договору. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про ставку по процентам за користування кредитними коштами, наданий банком при зверненні до суду з позовом витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
З огляду на встановлене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, оскільки відсутні докази щодо погодження сторонами договору розміру процентної ставки.
З наведених мотивів колегія суддів відхиляє доводи скарги про доведеність позовних вимог.
Інші доводи скарги також не можуть бути прийняті, оскільки саме на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спора, з власної ініціативи.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність врахування апеляційним судом постанов Верховного Суду у справах № 202/19403/13-ц від 09.07.2018, № 705/6051/15-ц від 18.04.2018, № 265/7652/15-ц від 14.02.2018 є необґрунтованими, оскільки враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, слід керуватись саме постановою ВП ВС від 03.07.2019р..

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, §61).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Крім того слід зазначити, що принцип верховенства права передбачає наявність складової - правової визначеності, тому судова колегія приходить до переконання, що суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин правильно врахував висновки саме Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо необхідності задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України, оскільки позивач з цих підстав позовних вимог не пред`являв, а суд, відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
З урахуванням вимог частин першої і другої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені заявником, не відшкодовуються.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову у якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АКЦЕНТ-БАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 липня 2021 року.

Судді: