Постанова 
Іменем України 
07 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 720/823/20
провадження № 51-1290км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання         ОСОБА_4 ,
прокурора                                               ОСОБА_5 , 
захисника                                                ОСОБА_6 ,
законного представника                    ОСОБА_7 ,
засудженого                                          ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – 
20 липня 2020 року за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та на підставі статей 75, 104 КК України звільненого від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та заступника Генерального прокурора на вирок Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2020 року ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 
ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу – на строк 1 рік; ч. 3 
ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу – на строк 1 рік 3 місяці.  
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_8 остаточно призначено до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці та ухвалено про самостійне виконання покарання,  призначеного за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області 
від 20 липня 2020 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, від відбування якого ОСОБА_8 
на підставі статей 75, 104 КК України звільнено з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні.
Чернівецький апеляційний суд 27 січня 2021 року скасував згаданий вирок районного суду та ухвалив новий, яким ОСОБА_8 визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно 
до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_8 остаточно визначено до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 
3 роки та ухвалено про самостійне виконання покарання, призначеного за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 20 липня 2020 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 
6 місяців, від відбування якого ОСОБА_8 на підставі статей 75, 104 КК України звільнено з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8  визнано винуватим у тому, що він 
09 травня 2020 року близько 17:00 повторно проник до господарства, розташованого на АДРЕСА_2 , зайшов через незачинені двері до житлового будинку ОСОБА_9 , де з її гаманця, який лежав у чорному футлярі у шафі, таємно викрав належні їй грошові кошти в сумі 5 900 грн. Після заволодіння грішми був помічений потерпілою, яка зайшла до будинку, однак з приміщення будинку втік разом 
із викраденим, завдавши ОСОБА_9 матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім того, 25 лютого 2020 року приблизно о 10:35 ОСОБА_8 , діючи спільно 
з малолітнім ОСОБА_10 , повторно проник до господарства, розташованого 
на АДРЕСА_3 , та, знайшовши ключ до вхідних дверей, зайшов до квартири ОСОБА_11 , де із шафи, розміщеної в одній із кімнат, викрав грошові кошти в сумі 350 євро, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 25 лютого 2020 року становить 9 278,5 грн, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_8 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На його думку, апеляційний суд, вказавши у вироку про те, 
що не наводить доводів про доведеність винуватості ОСОБА_8 за епізодом 
від 25 лютого 2020 року, мав виправдати його, чого не зробив. Крім того, посилається на те, що в оскарженому рішенні суд указав на невідповідність вироку суду першої інстанції положенням статей 370, 374 КПК України, однак 
не конкретизував при цьому, в чому саме полягали такі порушення. Також наголошує, що під час судових розглядів як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій не було викликано потерпілу для надання пояснень у справі, у чому вбачає істотні порушення процесуального закону, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України. Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно призначив йому покарання без застосування положень ст. 69 КК України, залишивши поза увагою ряд пом`якшуючих покарання обставин та дані про його особу.
 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну вироку апеляційного суду шляхом виключення з резолютивної його частини посилання 
на ч. 4 ст. 70 КК України при визначенні остаточного покарання, одночасно зазначивши про самостійне виконання вироку Новоселицького районного суду Чернівецької області від 20 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 . Вважає безпідставним застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України та помилковим вказівку в резолютивній частині вироку на самостійне виконання не вироку суду, 
а покарання. Обґрунтовуючи вказану позицію, посилається на правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17 (провадження № 51-3600кмо20).
Позиції учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого. 
Захисник, засуджений та законний представник останнього, кожен окремо, просили задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_8 , а щодо касаційної скарги прокурора поклались на розсуд суду.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, 
що передбачає його оцінку відповідності нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вказала на невідповідність зазначеного рішення вимогам статей 370, 374 КПК України.
При цьому апеляційний суд цілком обґрунтовано зазначив про те, що районний суд допустив порушення закону під час кваліфікації дій і призначення покарання 
ОСОБА_8 за кожен епізод учинених ним крадіжок, та вказав, що дії останнього слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та поєднане з проникненням у житло.
Враховуючи наведене, доводи засудженого з приводу відсутності в оскарженому вироку конкретизації порушень, допущених судом першої інстанції, є безпідставними.
Крім того, як убачається зі змісту оскарженого вироку, апеляційний суд дійсно вказав у рішенні про те, що не наводить доводів доведеності вини ОСОБА_8 
за епізодом від 25 лютого 2020 року, але не тому, що вважає останнього невинуватим і таким, якого слід виправдати. Як видно далі з тексту рішення, доведеності вини за цим епізодом апелянти не оспорювали, апеляційний суд перевірив, що районний суд доведеність вини за цим епізодом мотивував відповідно до вимог матеріального та процесуального кримінального закону. Саме тому апеляційний суд і не наводив доводів доведеності вини ОСОБА_8 
за вказаним епізодом, про що і зазначено в оскарженому рішенні.
Таким чином, посилання засудженого на необхідність його виправдання з огляду на окреме речення в тексті ухваленого вироку, яке вирване із контексту, 
є перекручуванням змісту рішення, а тому вищенаведені доводи засудженого необґрунтовані.
Не знайшли свого підтвердження і доводи касаційної скарги засудженого щодо допущеного, на його думку, істотного порушення кримінального процесуального закону, а саме п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України.
Так, судове рішення у будь-якому випадку підлягає скасуванню, якщо 
судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином 
не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 були повідомлені належним чином про дату, час і місце судових засідань як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій. При цьому 
ОСОБА_11 брала участь у розгляді провадження судом першої інстанції, а від ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (т. 3, а. п. 112, т. 4, а. п. 58). Неявка ж потерпілих, належним чином повідомлених про дату, час і місце судових засідань, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності та 
не є істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Доводи засудженого про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого через суворість колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, 
які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного 
він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який 
за місцем проживання характеризується позитивно, а за місцем навчання та місцем утримання в Державній установі «Чернівецький слідчий ізолятор» – негативно, виховувався у багатодітній сім`ї без батька. Зважив суд і на позицію потерпілих, які претензій матеріального характеру не мали, але просили призначити покарання відповідно до закону, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире визнання вини і розкаяння у вчиненні кримінального правопорушення, активне сприяння органу досудового слідства у розкритті злочину, вчинення кримінального правопорушення у неповнолітньому віці.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що пом`якшуючі покарання обставини у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на що призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст. 69 вказаного Кодексу.
При цьомусуд зважив на те, що неповнолітній ОСОБА_8 , будучи обвинуваченим у кримінальних провадженнях, внесених в ЄРДР за № 12019260120000270 
від 02 вересня 2019 року та № 12019260120000281 від 08 вересня 2019 року, 
які розглядав Новоселицький районний суд Чернівецької області, вчинив кримінальні правопорушення 25 лютого та 09 травня 2020 року, а саме під час розгляду цих справ у суді, що свідчить про його систематичну злочинну діяльність. З урахуванням зазначеного суд обґрунтовано ствердив про відсутність правових підстав для застосування щодо ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України.
Не погоджуючись із указаним рішенням, прокурор, ОСОБА_8 та його захисник оскаржили вирок до суду апеляційної інстанції. 
Апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду та ухвалюючи новий, 
вірно вказав на безпідставне застосування до ОСОБА_8 положень 
ст. 69 КК України, зазначивши при цьому, що враховані районним судом пом`якшуючі покарання обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості скоєного ним та пом`якшують покарання. Крім того, суд слушно вказав 
на те, що ці обставини за їх наявності у такому випадку можуть бути підставою призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
З огляду на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, соціальний стан засудженого, його стан здоров`я, характеризуючі дані, ряд обставин, 
що пом`якшують покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин апеляційний суд правильно зазначив, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, призначене як особі, до якої двічі було застосовано заходи виховного характеру за скоєні злочини.
При цьому суд узяв до уваги і досудову доповідь Новоселицького районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» у Чернівецькій області, згідно 
з якою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_8 неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, тобто без позбавлення або обмеження волі. 
Законних підстав для застосування до ОСОБА_8 вимог ст. 69 КК України 
з урахуванням усіх доводів, наведених у касаційній скарзі засудженого, колегія суддів касаційного суду не вбачає. 
Що стосується доводів у касаційній скарзі прокурора, то слід зазначити таке.
За правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі 
№ 760/26543/17 (провадження № 51-3600кмо20), якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення 
від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання 
з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. 
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а за новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок – попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання                              з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, – виконуються самостійно.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 було засуджено за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області 
від 20 липня 2020 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та на підставі статей 75, 104 цього Кодексу звільнено від його відбування з випробуванням 
із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.
За вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 12 листопада 2020 року ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу – на строк 1 рік; ч. 3 
ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу – на строк 1 рік 3 місяці.  На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_8 остаточно призначено до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці та ухвалено 
про самостійне виконання покарання, призначеного за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 20 липня 2020 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 
ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, від відбування якого ОСОБА_8 на підставі статей 75, 104 КК України звільнено з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.
Апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції від 12 листопада 
2020 року щодо ОСОБА_8 , ухвалив новий, яким визнав останнього винуватим 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно 
до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень ОСОБА_8 остаточно визначено до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 
3 роки та ухвалено про самостійне виконання покарання, призначеного за вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 20 липня 2020 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185,  ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 
6 місяців, від відбування якого ОСОБА_8 на підставі статей 75, 104 КК України звільнено з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
З огляду на вищевикладений правовий висновок об`єднаної палати, доводи 
у касаційній скарзі прокурора про допущене судом апеляційної інстанції неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, 
а саме посилання в резолютивній частині вироку на застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України та вказівка про самостійне виконання не вироку суду, а покарання, є слушними, однак колегія суддів вважає, що в цьому випадку вказане порушення не є таким, що тягне за собою зміну вироку апеляційного суду.
За таких обставин касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які 
були б  безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, касаційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційних скарг засудженого та прокурора відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого 
ОСОБА_8 та заступника Генерального прокурора — без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню 
не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                   ОСОБА_3