Постанова
Іменем України
 
14 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 554/5696/18
провадження № 61-20350св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року у складі судді Савченко Л. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Карпушина Г. Л., Пікуля В. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 08 жовтня 1999 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, під час якого за спільні кошти подружжя 07 травня 2008 року в інтересах сім`ї на ім`я відповідача була придбана Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , інша Ѕ частка є приватною власністю їхньої доньки ОСОБА_3 . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 липня 2010 року шлюб між сторонами розірвано, питання щодо визначення часток подружжя не вирішувалося. 
У зв`язку із погіршенням стосунків між подружжям та тим, що вони не дійшли згоди стосовно порядку користування спільним сумісним майном, позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно - Ѕ частку у праві спільної сумісної власності, що належить ОСОБА_2 , на трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60, 0 кв. м та розділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ним право приватної власності на ј частину спільного сумісного майна - трикімнатну квартиру, та визнавши за ОСОБА_2 право власності на ј частину спільного сумісного майна - трикімнатної квартири.
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання автомобіля Volkswagen Golf, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (?), зареєстрованого на ОСОБА_1 12 березня 2015 року її особистою приватною власністю, придбаною нею під час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто; визнання за нею права власності на вказаний автомобіль та стягнення 12 500,00 грн вартості Ѕ частини придбаного за спільні кошти майна.
Зустрічний позов мотивований тим, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , нею у 2007 році в кредит було придбано автомобіль DAEWOO LANOS 2007 року випуску, за 90 000,00 грн. Повне погашення кредиту відбулося у 2012 році, вже після розірвання шлюбу. До грудня 2013 року автомобілем користувався ОСОБА_1 для загальних потреб сім`ї, оскільки вона як інвалід не може керувати автомобілем. 
У грудні 2013 року ОСОБА_1 продав автомобіль за 55 000,00 грн, позичив у її матері ОСОБА_4 2 000,00 дол. США, та придбав автомобіль Volkswagen Golf, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (?) за 8 000,00 дол. США, що еквівалентно на той час 64 000,00 грн. Також у 2014 році вона дала позивачу 500,00 дол. США на встановлення газового устаткування. У грудні 2016 року позивач виїхав з квартири та забрав автомобіль. Вважала, що автомобіль куплений на її власні кошти і знаходився у користуванні позивача за первісним позовом, як компенсація за відсутність претензій на її частку. 
Відповідач ОСОБА_2 подала до суду уточнену зустрічну позовну заяву, в якій уточнила дані щодо кредитного договору № 206/ФКВ-07 укладеного 31 жовтня 2007 року із Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» на суму 12 600,00 дол. США, з датою повернення кредиту 29 жовтня 2013 року, та укладеного договору застави автомобіля DAEWOO LANOS НОМЕР_2 . Право вимоги за кредитним договором та договором застави було уступлено первісним кредитором Акціонерному товариству «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк»). Повне погашення кредитного договору відбулося після розірвання шлюбу 31 січня 2013 року. Також зазначала, що автомобіль Volkswagen Golf, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , був придбаний за її кошти від проданого автомобіля DAEWOO LANOS та позичених у її матері 2 000,00 дол. США, однак оформлений на ОСОБА_1 . 
Позивач просила визнати автомобіль Volkswagen Golf, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1598, державний номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований на ОСОБА_1 18 грудня 2013 року її особистою приватною власністю, придбаною нею під час шлюбу (спільного проживання), але за кошти, які належали їй особисто; визнати за нею право власності на вказаний автомобіль та стягнути із ОСОБА_1 12 500,00 грн вартості Ѕ частини придбаного за спільні кошти під час спільного проживання майна.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2018 року зустрічний позов об`єднано із первісним позовом.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 надіслала до суду заяву про зменшення розміру зустрічних позовних вимог та просила позовні вимоги про стягнення вартості Ѕ частини придбаного за спільні кошти під час спільного проживання майна у розмірі 12 500,00 грн залишити без розгляду.
Позивач ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль DAEWOO LANOS, об`єм двигуна 1596 см3, номер кузова НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , та стягнути із ОСОБА_2 на його користь 45 000,00 грн, що є еквівалентом вартості Ѕ частки зазначеного автомобіля. Посилався на те, що у жовтні 2007 року в інтересах сім`ї був укладений кредитний договір на відповідача та придбано автомобіль DAEWOO LANOS, об`єм двигуна НОМЕР_6 , за 90 000,00 грн. Про продаж цього автомобіля дізнався із зустрічного позову та відзиву, а тому вважав за необхідне захистити своє порушене право.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно - Ѕ частку у праві спільної сумісної власності, що належить ОСОБА_2 , на трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,0 кв. м.
Розділено спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на ј частину спільного сумісного майна - трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,0 кв. м, та визнання за ОСОБА_2 права власності на ј частину спільного сумісного майна - трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 60,0 кв. м.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Ѕ частина квартири та автомобіль DAEWOO LANOS були придбані за спільні кошти сторін під час перебування у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відмовляючи в стягненні Ѕ вартості спірного автомобіля суд виходив з того, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, оскільки останньому стало відомо про порушення його права власності з 2013 року - з часу заборони використання даного автомобіля його колишньою дружиною.
Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт придбання автомобіля Volkswagen Golf за кошти, одержані від продажу автомобіля DAEWOO LANOS та за позичені її матір`ю кошти.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення суду першої інстанції, надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач пропустив строк позовної давності, однак суди застосували позовну давність лише до вимог про визнання автомобіля спільним сумісним майном, а щодо нерухомого майна не застосували; про порушення та невизнання свого права на частку в спільній сумісній власності позивач був обізнаний одразу після розірвання шлюбу і протягом всього часу до звернення з позовом; позивач не довів, що не міг раніше дізнатися про порушення свого права. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що з 08 жовтня 1999 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 липня 2010 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 Шевченківського районного у м. Полтаві Відділу ДРАЦС ГТ УЮ в Полтавській області від 30 червня 2017 року, а/з 68, а. с. 5).
Від шлюбу у сторін є дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
07 травня 2008 року на підставі договору купівлі продажу ВКК/186226, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою О. Є. за № 2176, сторони придбали Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , іншу Ѕ частину квартири було придбано на ім`я неповнолітньої доньки ОСОБА_3 (інформація із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 1273 27918, а. с. 6-7). 
Під час перебування у шлюбі, 31 жовтня 2007 року ОСОБА_2 був укладений кредитний договір на суму 12 600,00 дол. США для купівлі автомобіля DAEWOO LANOS TF696, 2007 року випуску. Кредитний договір припинив свою дію 31 січня 2013 року, в зв`язку із повним погашенням кредиту, що підтверджується листом АТ «Дельта Банк» від 20 листопада 2018 року за № 05-3404393 (а. с. 146 т. 1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, що отримані ОСОБА_2 за кредитним договором, який в подальшому був сплачений останньою, однак за відсутності доказів погашення зобов`язань за кредитним договором лише нею за власні кошти, в розумінні статті 57 СК України, спірний автомобіль не є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Крім того, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи по зору, що унеможливлю використання нею автомобіля у власних потребах (а. с. 37 т. 1), що також підтверджує факт придбання спірного автомобіля в інтересах сім`ї.
Встановивши, що Ѕ частина квартири та вказаний автомобіль придбаний подружжям у період шлюбу, внаслідок спільного виконання зобов`язань, суди дійшли правильного висновку, що він є предметом спільної сумісної власності подружжя.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач за первісним позовом пропустив строк позовної давності і щодо вимог про визнання Ѕ частки квартири спільною сумісною власністю не знайшли свого підтвердження.
Так, статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Як правильно встановлено судами, ОСОБА_1 про порушення свого права на частку у спірному майні подружжя дізнався лише у липні 2018 року, коли донька ОСОБА_3 повідомила його про намір матері продати квартиру. До цього часу права позивача порушені не були. Крім того, відповідно до пояснень доньки сторін - ОСОБА_3 , батьки продовжували проживати в одній квартирі до 2016 року, після розірвання шлюбу, без підтримання шлюбно-сімейних стосунків, проте батько надав певну суму коштів на утримання своїх дітей та квартири. Факт проживання колишнього чоловіка у спірній квартирі не заперечувався самою ОСОБА_3 в своїй зустрічній позовній заяві.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (пункт 1 стаття 32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                             № 373/2054/16-ц).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року зупинено виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання цього судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  Судді:  	  С. Ю. Мартєв     В. А. Стрільчук     І. М. Фаловська