22-ц/804/2403/21 
                                                                                263/10315/20 

                                                                                            Єдиний унікальний номер 263/10315/20
                                                                                            Номер провадження 22-ц/804/2403/21

                   

                                                            П О С Т А Н О В А 
                                                         ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

            09 вересня  2021 року                                                                                          м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді Мальцевої Є.Є.,  суддів Пономарьової О.М., Попової С.А., 
секретар судового засідання Целовальник К.А.,   
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Маріупольгаз»,
представник відповідача – адвокат Фісінчук Семен Олександрович, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи,  апеляційну скаргу ОСОБА_1   на рішення Жовтневого  районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 липня  2021 року, ухвалене у складі судді Кулика  С.В. у справі за позовом  скаргу ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольгаз»  про захист прав споживача, 

                                                               В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся  з позовом до ПАТ «Маріупольгаз» про захист прав споживачів, в якому просить стягнути з відповідача на його користь зайво сплачену суму  обрахування за період з травня 2017 року по червень 2020 року у розмірі 579,79 грн., зобов`язати відповідача зробити перерахунок за спожитий природний газ з розрахунку 3.28 м. куб на одну особу з липня 2020 року, зобов`язати відповідача зробити перерахунок за розділення природного газу на 2020 рік з розрахунку 3,28 м.куб. на одну особу та стягнути судові витрати у сумі 4000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він є власником та проживає один у квартирі АДРЕСА_1 , є пенсіонером,   використовує природний газ в невеликому обсязі. Постановою КМУ від 23.03.2016 року № 203 та від 27.02.2019 року № 143 встановлені норми споживання природного газу 3,3 м. куб., та 3,28 м. куб на одну особу для приготування їжі для тих, у кого відсутні індивідуальні газові лічильники. Проте відповідач в порушення вказаних вимог тривалий час надавав платежі на оплату використання природного газу у розмірі до 10 м. куб на одну особу. 16.10.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок нарахування за використання природного газу з розрахунку 3,28 м.куб на одну особу за наданням реєстру квитанцій з січня по вересень 2019 року, в яких вказано споживання природного газу на одну особу до 10 м. куб.. Але 05.11.2019 року позивачу було  відмовлено в перерахунку. 20.07.2020 року позивач повторно звернувся із заявою до відповідача з вимогою зробити перерахунок за користуванням природного газу з травня 2017 року по нормах 3,3 м.куб. та 3.28 м. куб. на одну особу і за газопровід на 2020 рік, проте відповіді на заяву не отримав, у зв`язку з чим вимушений звернутись до суду за захистом свої прав.
Просив також стягнути у відшкодування судових витрат на правову допомогу, понесених в іншій справі, 4000 грн та 4000 грн компенсації очікуваних витрат на правову допомогу в даному позові. 

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Маріупольгаз» про захист прав споживача відмовлено. 

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги у  повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд не застосував належні норми права, а саме ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» і постанови КМУ від 23.03.2016 року №203, від 27.02.2019 року №143. 
Посилання суду на наявність загальнобудинкового лічильника газу неправильні, оскільки лічильник в будинку не може бути основою для обліку споживання газу позивачем, який згоду на це не давав. Крім того, такі обставини встановлені рішенням Верховного Суду від 27.05.2020 року. 
Позивач вказує також, що рішенням Верховного Суду в інший  справі №263/1582217ц, яка розглядалася за його позовом до того ж відповідача,  повинні були б змінені судові витрати, при цьому на користь позивача не були стягнуті витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн, але суд першої інстанції в даному оскарженому рішенні не обговорив такі вимоги і не вирішив їх. 
Позивач вважає також, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач направив відзив на його позов, але не відреагував на відповідь на відзив, надану позивачем, що свідчить про те, що відповідач погодився із думкою  позивача. Проте суд на це уваги не звернув, не застосував докази, на які позивач вказував у відповіді на відзив відповідача. 

Представник відповідача адвокат Фісінчук С.О. надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу позивача – без задоволення. Вказує, що судом правильно і повно встановлені обставини справи, застосовані норми матеріального права. Так, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на постанови Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 року «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» та № 143 від 27.02.2019 року «Питання споживання природного газу», якими встановлені норми споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу, разом з тим  облік природного газу на об`єкті позивача здійснюється загально будинковим лічильником газу. Відповідно до Акту від 30.09.2016 року загальнобудинковий лічильник газу на будинку позивача  введено в комерційний облік та експлуатацію, тому розрахунок вартості спожитого газу для позивача є законним. Правомірність  установки даного лічильника встановлена рішенням Верховного Суду від 27.05.2020 року. 
Також суд правильно відмовив у вирішенні вимог про відшкодування судових витрат в іншій справі, оскільки це не передбачено ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 до суду не явився,  про час та дату розгляду справи повідомлений  належним чином. В апеляційній скарзі просив розглянути справу без його участі. 
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача ПАТ «Маріупольгаз» Фісінчука С.О., який просив залишити рішення без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що  позивач є споживачем природного газу за адресою АДРЕСА_2 . 
Згідно з договором від 08.10.2007 року він є споживачем послуг Житлово-комунального підприємства «Домовик-3».  
ПАТ  «Маріупольгаз» виставляє позивачу рахунку на оплату за розподіл природного газу, виходячи з площі його житла 67,19 кв.м., в розмірі 6.38 грн (67,19 кв.м. /12 міс. х 1,14) – в січні 202 року, і в розмірі 7,32 грн (67,19 кв.м. /12 міс.х 1,308) – в серпні 2020 року. 
Облік природного газу на будинку, де проживає позивач, забезпечено загальнобудинковим  лічильником газу 15.06.2016 року. Згідно з актом віл 30.09.2016 року вищевказаний лічильник введено в комерційний облік та експлуатацію. 
Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 року по справі №263/15822/17-ц відмовлено у вимогах ОСОБА_1 до ПАТ «Маріупольгаз» про визнання договору від 29.06.206 року, укладеного між ККП «Західна» та ПАТ «Маріупольгаз» щодо проведення монтажних робіт по установленню загальнобудинкового газового лічильника   в будинку АДРЕСА_3 неправомірним  та зобов`язання відповідача демонтувати вказаний лічильник, оскільки позивач не був стороною відповідного договору і його права цим договором не порушені. 

Позивач вважає, що відповідач неправильно нараховує йому оплату за природній газ, виходячи  з норми 10 куб.м.  на одну особу, з травня 2017 року, в той час, як повинен виходити з норми 3,28 куб.м. на одну особу, як встановлено постановами КМУ від 23.03.2016 року №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» та від 27.02.2019 року №143. 

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку  природного газу» від 16.06.2011 року постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку. Статтею 6 цього закону в редакції, що діяла на момент встановлення загальнобудинкового лічильника газу на будинку, де проживає позивач, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі  до 01 січня 2018 року. 
Фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснювалося за рахунок коштів суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу (ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку  природного газу» в редакції, що діяла на час встановлення лічильника в будинку, де проживає позивач). 
Згідно з п.5.1 «Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання», затверджених наказом Мінпаливоенерго України від 27.12.2005 року №618, постачання газу споживачу здійснюється за умови  наявності комерційного вузла обліку газу. 
Згідно із пунктом 1 розділу 5 глави ІХ Кодексу газорозподільних систем. затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1379/27824, за ініціативи балансоутримувача або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку або на групу будинків, мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу . Балансоутримувач не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. 
Пунктом 4 розділу І глави Х Кодексу газорозподільних систем визначено, що передача (розподіл, споживання) природного газу до/з газорозподільної системи здійснюється за умови наявності комерційного вузла обліку природного газу. 
Як врегульовано п.4 «Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку», затвердженого постановою КМУ від 16.05.2002 року №620 (в редакції постанови КМУ  від 27.01.2016 року №46) встановлення будинкового вузла обліку здійснюються за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку. Власник будинку та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань обліку газу та забезпечення експлуатації лічильника. У разі неврегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку  може бути припинено відповідно до законодавства. 

Тобто постачання природного газу в багатоквартирний будинок можливе лише за умови наявності комерційного вузла обліку газу – лічильника. 
Індивідуальний лічильник позивачу не встановлений на час вирішення справи по суті в суді першої інстанції. 

З 20.01.2018 року Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживача природного газу» від 21.12.2017 року яким були внесені зміни в ч.2  ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Так, було зазначено, що з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкта господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу – фізичних осіб індивідуальними  лічильниками газу. Загальнобудинковий  лічильник може бути встановлений лише за згодою співвласників будинку. 

Як встановлено судом, облік природного газу на будинку, де проживає позивач, забезпечено загальнобудинковим лічильником газу ще 15.06.2016 року – до прийняття вказаного закону, тому внесені зміни не регулюють правовідносини, що виниклі між операторами ГРМ та споживачами раніше. Тому не мають значення твердження позивача про те, що він не надавав особистої згоди на встановлення будинкового лічильника, і тому суд неправильно не врахував цих обставин. Крім того, це питання вже було предметом судового розгляду, і Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 року по справі №263/15822/17-ц відмовлено у вимогах ОСОБА_1 до ПАТ «Маріупольгаз» про визнання договору від 29.06.206 року, укладеного між ККП «Західна» та ПАТ «Маріупольгаз» щодо проведення монтажних робіт по установленню загальнобудинкового газового лічильника   в будинку АДРЕСА_3 неправомірним  та зобов`язання відповідача демонтувати вказаний лічильник, оскільки позивач не був стороною відповідного договору і його права цим договором не порушені. 

Що стосується позиції  позивача про необхідність застосування норм Постанови КМУ від 23.03.2016 року №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» та Постанови КМУ від 27.02.2019 року №143 «Питання споживання природного газу» при обрахуванні його платежів за газ, то суд зазначив наступне. 

Встановлення норм споживання є компетенцією Кабінету міністрів України. 
З 15.06.2016 року об`єм спожитого газу обліковується за показниками лічильника, що встановлений на будинку позивача.
Постановою КМУ від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» внесені зміни до Постанови КМУ від 08.06.1996 року №619 та встановлена норма споживання 6 куб.м.
Постановою КМУ від 23.03.2016 року №203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», встановлено норму споживання 4,4 куб.м. Пунктом 2 цієї Постанови КМУ передбачено, що застосування норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників затверджених п.1 цієї постанови здійснюється з 01.02.2016 року. Постановою КМУ від 18.08.2017 року №609 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» внесені зміни до Постанови КМУ від 23.03.2016 року №203 та встановлена норма споживання 3,3 куб.м. Постанова КМУ від 23.03.2016 року №203 скасована рішенням окружного адміністративного суду м.Києва від 30.05.2018 року, дане рішення набрало законної сили 09.08.2018 року. 
Відповідно до Постанови КМУ від 27.02.2019 року №143 «Питання споживання природного газу», затверджені норми споживання природного газу при користуванні плитою газовою за наявності централізованого постачання гарячої води 3,28 куб.м.. Пунктом 2 даної постанови встановлено: застосування норм природного газу побутовим споживачам у разі відсутності лічильників газу.

Вирішуючи справу, суд врахував наведені норми права і встановлені обставини, а саме те, що на будинку позивача встановлений загальнобудинковий лічильник газу, а наведені позивачем у позовній заяви норми щодо нарахування природного газу побутовими споживачами, застосовуються лише у разі відсутності лічильників газу, тому вважав, що для застосування положень Постанов Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 року та № 143 від 27.02.2019 року відсутні правові підстави, а відтак позов не підлягає задоволенню. Належних та допустимих доказів, що договір № 08/203 від 29.04.2016 року, на підставі якого було встановлено загальнобудинковий лічильник, суперечить чинному законодавству,  на час розгляду справи суду не надано. 

Не погодитися з таким висновком суду неможливо. 

Перевіривши справу, проаналізувавши застосовані судом норми матеріального права з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та законом, який підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в позові. 

Судом вирішено спір правильно, у відповідності до положень норм Кодексу газорозподільних систем, і аналіз суду першої інстанції норм вищевказаного закону про визначення обсягу газу на одну особу для розрахунку оплати при наявності лічильника привів до правильних висновків, тому незгода позивача з рішенням суду не може бути підставою для скасування оскарженого рішення. 
Доводи апеляційної скарги аналогічні викладеній в позовній заяві позиції, і обставини, на які позивач  посилається у скарзі, були предметом перевірки суду, їм надана відповідна мотивована правова оцінка. Твердження апеляційної скарги  про порушення норм матеріального права  ґрунтуються на власній позиції без правової мотивації, однак обставин, встановлених судом, не спростовують.  Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд не надав уваги відсутності його згоди на встановленні загальнобудинкового газового лічильника, вже були предметом судового розгляду у справі №263/15822/17ц, у вимогах позивача до ПАТ «Маріупольгаз» про визнання договору від 29.06.206 року, укладеного між ККП «Західна» та ПАТ «Маріупольгаз» щодо проведення монтажних робіт по установленню загальнобудинкового газового лічильника   в будинку АДРЕСА_3 неправомірним  та зобов`язання відповідача демонтувати вказаний лічильник з цих підстав відмовлено. 

Позивач вважає також, що суд порушив вимоги ЦПК України під час розгляду справи: відповідач не  відреагував на відповідь на відзив, надану позивачем, що свідчить про відсутність заперечень стосовно позовних вимог, однак  суд на це звернув належної уваги. 
Однак положеннями ст. 191 ЦПК України передбачено право відповідача надати відзив суду на позовну заяву, і це є правом відповідача, а не обов`язком, і суд має можливість вирішити спір за наявними матеріалами справи і без відзиву сторони. Статтею 199  ЦПК України встановлено, що у строк, встановлений судом, позивач має право подати відповідь на відзив, а відповідач - заперечення. Обов`язку надання відповіді на відзив на позовну заяву з боку відповідача в процесуальному законі немає. А відповідно до положень статті 263 ЦПК України  суд ухвалює рішення  на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а не виключно на позиціях учасників справи. 
Також неможливо прийняти до уваги твердження позивача, що суд незаконно не вирішив вимоги про відшкодування судових витрат на правничу допомогу в іншій справі (№263/15822/17ц), оскільки така думка позивач не ґрунтується  на процесуальному законі. Судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу – це витрати, пов`язані з розглядом конкретної справи. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст.137 ЦПК України). Згідно з ст. 264 ЦПК України серед питань,  які вирішує суд під час ухвалення рішення суду, є питання про розподіл між сторонами судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України), а не суд першої інстанції, як вважає позивач. Зі змісту  постанови Верховного Суду від 27.05.2020 року №263/15822/17ц вбачається, що судом, який остаточно вирішив спір,  був змінений розподіл судових витрат на судовий збір у відповідності до результату касаційного перегляду справи. 
У випадку, якщо судом не вирішено питання про судові витрати, сторона має право звернутися до суду в порядку ст.270 ЦПК України. Отже, вимога про відшкодування судових витрат в іншому провадженні не може бути самостійним предметом позову, якщо такі витрати не мають іншого характеру. 

Також, виходячи з положень статті 141 ЦПК України, суд, відмовляючи в позові по суті, відповідно законно відмовив у відшкодуванні судових витрат позивачу в даній справі. 

Таким чином, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального  права, а наведені в апеляційній скарзі позивача доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує  можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки суду не впливають, тому в їх задоволенні належить  відмовити на підставі статті 375 ЦПК України. 

Керуючись  ст.374, 367, 375, 381,382  ЦПК України, апеляційний суд 
                                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.  
Рішення Жовтневого   районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 липня   2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 13 вересня 2021 року. 

Судді                                                                                               Є.Є. Мальцева                                                                      

                                                                                                          О.М. Пономарьова  

                                                                                                         С.А. Попова