Окрема думка судді ОСОБА_1 
до постанови Верховного Суду від 20 квітня 2021 року  у справі № 489/2389/17 (провадження № 51-4936км20)
1.  Я не можу погодитися з висновком моїх поважних колег, що у цій справі винуватість засудженого доведена поза розумним сумнівом. Я вважаю, що версія сторони захисту не була спростована доказами, наданими обвинуваченням.
2.  Судами попередніх інстанцій визнано доведеним, що 31 березня 2017 року близько 21:50 засуджений, рухаючись автомобілем зі швидкістю 35-40 км/год наїхав на пішохода, що їхав по проїзній частині в інвалідному візку, в результаті чого пішохід був смертельно травмований.
3.  Сторона захисту стверджувала, що потерпілий раптово за кілька метрів з`явився на шляху автомобіля, що не залишило водію можливості уникнути зіткнення.
4.  Ця версія підтверджувалася одним зі свідків, який підтвердив, що потерпілий виїхав на полосу руху автомобіля, коли той знаходився приблизно в 5-6 метрах від місця зіткнення. 
5.  Суд визнав недостовірними показання цього свідка, оскільки він (1) спостерігав за подіями з відстані приблизно 50 метрів і (2) не залишався на місці події. Мені здаються непереконливими обидва доводи. 
6.  Якщо, за висновком суду, відстань в 38-44 метри давала можливість водію не тільки достатньо ясно бачити перешкоду, але й вжити заходи для того, щоб уникнути зіткнення (у цьому полягає суть обвинувачення), то незрозуміло, чому з відстані 50 метрів ця обстановка не могла бути видимою свідком. Щодо другого аргументу суду, то свідок не має жодного обов`язку залишатися на місці дорожньої пригоди або залишати свої контактні дані, а я не знайшов у матеріалах справи будь-яких ознак того, що органи розслідування вживали заходи з розшуку свідків, які б допомогли встановити обставини події. Я не вважаю, що відкидати докази, знайдені стороною захисту, на тій підставі, що сторона обвинувачення недостатньо якісно виконала свою роботу, відповідає поняттю справедливого розгляду справи.
7.  Більше того, показання засудженого і свідка не спростовані будь-якими іншими доказами у справі. Сторона обвинувачення просто не представила жодного доказу, на підставі якого можливо було б встановити, коли потерпілий виїхав на полосу руху автомобіля засудженого і, таким чином, коли виникла небезпека, на яку водій мав відреагувати відповідно до правил дорожнього руху. 
8.  У той же час, безперечно, момент виникнення небезпеки для водія є однією з вирішальних обставин у справах про порушення правил дорожнього руху; не встановивши цієї обставини, неможливо встановити, чи мав водій технічну можливість уникнути зіткнення і, таким чином, чи є він відповідальним за наслідки ДТП.
9.  Суд, обґрунтовуючи можливість для водія своєчасно зреагувати на небезпеку, послався на висновок експерта, який встановив, що дії водія за умов, викладених у постанові про призначення експертизи, не відповідали пункту 12.3 Правил дорожнього руху, тобто водій не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. 
10.  Однак суд оминув у своєму рішенні той факт, що у вихідних даних, якими користувався експерт, органом розслідування не була зазначена відстань, на якій пішохід з`явився на полосі руху автомобіля. Експерт за момент виникнення небезпеки для водія прийняв конкретну видимість, встановлену експериментальним шляхом за умов, що існували під час слідчого експерименту.  
11.  Таким чином, в основу експертного висновку замість факту, – дійсного моменту виникнення небезпеки, – покладено експериментальні дані, які свідчать про максимальну відстань від передньої частини автомобіля, на якій з місця водія об`єкт може бути чітко впізнаний за його характерними ознаками.
12.  Це є очевидною і грубою підміною понять. Відстань конкретної видимості зовсім не дорівнює моменту виникнення небезпеки. Ця відстань визначає лише здатність рецепторів водія в певних умовах дорожньої обстановки розрізнити перешкоду, яка знаходиться на його шляху.  Однак здатність побачити перешкоду зовсім не означає того, що перешкода знаходилася на такій відстані. Якщо перешкода з`являється на шляху автомобіля на відстані меншій, ніж відстань конкретної видимості, це зовсім не змінює показники конкретної видимості, але докорінно змінює момент виникнення небезпеки. 
13.  Відстань конкретної видимості може співпадати з моментом виникнення небезпеки лише у тому разі, якщо перешкода перебувала на полосі руху автомобіля раніше, ніж вона потрапила у зону конкретної видимості водія. Однак обвинувачення не надало жодного доказу тому, що потерпілий у цьому випадку перебував на полосі руху автомобіля перед тим, як потрапив у зону видимості.
14.  Сторона обвинувачення не лише не довела, але навіть і не намагалась довести одну з вирішальних обставин – момент виникнення небезпеки для водія, і, тим самим, спростувати версію сторони захисту про раптове його з`явлення за кілька метрів від автомобіля.
15.  Тому я вважаю висновок про винуватість засудженого, який ґрунтується на нічим не підкріпленому припущенні, що момент виникнення небезпеки співпадає з відстанню конкретної видимості для водія, необґрунтованим.
 
Суддя                                                                                           ОСОБА_1