Номер провадження: 22-ц/813/8610/21 
Номер справи місцевого суду: 500/798/18
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 березня 2021 року, постановленого під головуванням судді Присакар О.Я., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., а також матеріальну шкоду у розмірі 1 000 доларів.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області знаходиться цивільна справа №500/6839/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди. Відповідач ОСОБА_2 в судових засідання по вказаній справі допитувалась в якості свідка та заявила неправдиві відомості щодо знаходження офісу ОСОБА_3 , що він захопив офіс, також, що він не забрав документи про надання йому правової допомоги; крім того ОСОБА_2 зазначила, що не розписувалась замість ОСОБА_1 на заяві ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про закриття провадження по справі №2о-204/10, яка була зареєстрована в Ізмаїльському міськрайонному суді Одеської області 01.03.2011 року. Вказані дій відповідача заподіяли ОСОБА_1 моральну шкоду, на підставі чого в нього виникли дуже сильні моральні страждання, які в свою чергу викликали гіпертонічний криз, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися за медичною допомогою.
Також зазначив, що 21.11.2019 року ОСОБА_1 дізнався від ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одержали від ОСОБА_3 грошову винагороду у розмірі 3000 доларів, при цьому ОСОБА_2 одержала з них 1000 доларів за виконання протиправних діянь проти ОСОБА_1 , використовуючи його залученість в судовий процес та офіційні договори з ОСОБА_3 про представлення його інтересів в суді. За договором про надання юридичної допомоги від 10.04.2010 року ОСОБА_1 співпрацював з ОСОБА_3 . За вказаним договором позивач сплатив ОСОБА_3 3000 доларів у якості гонорару. За словами ОСОБА_4 частина гонорару в розмірі 1000 доларів була сплачена ОСОБА_3 ОСОБА_2 за виконання проти позивача протиправних дій, які полягали в підробці підпису ОСОБА_1 на заяві від 01.03.2011 року про закриття провадження, а також підробки печаток та банківських квитанцій. Таким чином, позивач поніс матеріальні збитки у розмірі 1000 доларів. В процесі спілкування з ОСОБА_4 позивач пригадав, що саме ОСОБА_7 у 2011 році пропонував йому скористатися незаконними послугами з підробки печаток на офіційних документах та банківських квитанціях. З огляду на викладене, ОСОБА_2 могла бути залучена до процесу підробки печаток та банківських квитанцій, за що в тому числі і отримала грошову винагороду. 01.03.2011 року відповідач ймовірно підписала заяву про закриття провадження від імені позивача. Коли 01.03.2011 року ОСОБА_1 прийшов до офісу ОСОБА_3 з метою забрати свої документи, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 віднесли його заяву про закриття провадження, підписану ймовірно ОСОБА_2 .
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 березня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись нанеповне дослідження обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, щосудом безпідставно були проігноровані його клопотання про виклик свідків, які могли спростувати неправдиві свідчення відповідача, обґрунтовані клопотання про витребування та ознайомлення з матеріалами справи, тому рішення суду підлягає скасуванню, як таке, що порушує його права та інтереси.
Відзиву до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При цьому, згідно з пунктом 5 цієї Постанови до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).
В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру - немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, а також враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, зазначив, що діями відповідача порушені його права, оскільки відповідач надала по іншій справі неправдиві відомості щодо нього, а також, що проти нього були виконані протиправні дії, у зв`язку з чим йому спричинена моральна та матеріальна шкода.
Судом під час розгляду справи був досліджений аудіозапис судового засідання від 31.01.2018 року по справі №500/6839/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, на яке послався позивач та встановлено, щооскільки справа №500/6839/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, під час розгляду якої ОСОБА_2 допитувалась в якості свідка судом розглянута не була та судове рішення по справі на момент розгляду справиприйнято не було, оцінка показам свідка ОСОБА_2 буде надана судом під час прийняття судового рішення по справі №500/6839/17.
При цьому, судом вірно встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав ніяких доказів причино-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями.
Також позивач не надав доказів на підтвердження факту, що покази, які надала ОСОБА_2  в судовому засіданні порушують права позивача, позивач не надав доказів заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди, не надано доказів заподіяння моральної шкоди, протиправності дій ОСОБА_2 та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.
На підставі необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд на законних підставах відмовив у стягненні моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
Вказані висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди судом зазначено наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до роз`яснень наданих в п. п. 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Суд надав належну оцінку поясненням свідків  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_6 , які були допитані у судовому засіданні, та суд вважав, що пояснення даних свідків не підтверджують факт отримання ОСОБА_2 1000 доларів США за виконання протиправних дій проти ОСОБА_1 .
Оскільки, позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем збитків або шкоди, неправомірності дій відповідача та причинного зв`язку між ними та завданою шкодою, суд на законних підставах відмовив у задоволені позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1000 доларів США за необґрунтованістю.
Висновки суду про відмову у задоволені позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Доводи апеляційної скаргипро те, щосудом безпідставно були проігноровані його клопотання про виклик свідків, які могли спростувати неправдиві свідчення відповідача, обґрунтовані клопотання про витребування та ознайомлення з матеріалами справи №500/6839/17, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.
Як вбачається з матеріалів справи,виходячи з підстав та предмету позову судом за клопотанням позивача були викликані та допитані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , яким надана оцінка, також розглядаючи клопотання про виклик свідка ОСОБА_10 , у задоволені якого судом було відмовлено та суд зазначивпозивачу підстави його відмови в судовому засіданні, що підтверджується журналами судових засідань, також судом під час розгляду справи був досліджений протокол судового засідання, а також аудіозапис судового засідання від 31.01.2018 року по справі№500/6839/17.
Доводи апеляційної скаргизводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.
За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 березня 2021року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 12 липня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра