справа № 753/18142/19                                  головуючий у суді І інстанції Каліушко Ф.А.
провадження № 22-ц/824/7658/2021            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
15 вересня 2021 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 8 000 доларів США, а також 5,5 % від загальної суми боргу у розмірі 719,05 доларів США, а всього 8 719 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 лютого 2019 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг 8 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 01 вересня 2019 року. Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання відповідачем розписки про отримання вказаної грошової суми. Станом на дату звернення до суду з позовом грошові кошти у сумі 8 000 доларів США відповідачем повернуті не були. 
Заочним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що йому не було відомо про відкриття провадження в цій справі у вересні 2019 року, він не отримав позовної заяви, не був обізнаний і не був присутній на жодному судовому засіданні та був позбавлений можливості подати своє заперечення та спростувати докази, подані позивачем. 21 жовтня 2020 року представником відповідача на адресу суду було направлено клопотання про зупинення провадження у цій справі. Всупереч вимогам ст. 251 ЦПК замість зупинення провадження в справі суд ухвалив заочне рішення від 16 вересня 2020 року. На думку відповідача рішення було ухвалено судом заднім числом, після отримання від представника відповідача клопотання про зупинення провадження по справі, а не 16 вересня 2020 року. Судом не досліджувався і не залучався до матеріалів цивільної справи оригінал розписки від 27 лютого 2019 року, на підставі якої суд дійшов висновку про обов`язок ОСОБА_1 повернути позику. Відсутність в матеріалах справи оригіналу такої розписки, не дослідження її судом свідчить по недоведеність позивачем своїх вимог про існування якогось боргу перед ним. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що відповідач перебував у зоні АТО у період з 06 вересня 2019 року по 27 червня 2020 року, а, відтак, підстави для зупинення провадження у справі відсутні. Ні чинне законодавства, ні існуюча судова практика не зобов`язують суди досліджувати та вилучати саме оригінали боргових розписок у позивачів. Факт відсутності боргових зобов`язань повинен доводитися відповідачем. У заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі відповідач не вказує на те, що він не брав у позивача коштів та не писав розписки. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що згідно розписки від 27 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_3 в борг грошові кошти у сумі 8 000 доларів США із зобов`язанням повернути борг в строк до 01 вересня 2019 року (а.с.6).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав своє грошове зобов`язання за договором. Порушене право позивача підлягає судовому захисту. 
Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначає, що він передав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США. Однак, відповідач не повернув кошти у визначений договором строк та не сплатив відсотки за користування кредитними коштами. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 надав розписку.
Всупереч вимог ст. 81 ЦПК України відповідачем не спростовано факт отримання ним коштів за договором позики.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначає, що ним було направлено клопотання про зупинення провадження у цій справі, оскільки з липня 2019 року він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 
З наданої суду довідки від 17 липня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 у період з 06 вересня 2019 року по 27 червня 2020 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів.  У той же час, рішення суду було ухвалено 16 вересня 2020 року, тобто, вже після безпосередньої участі відповідача у зоні ООС.
Крім того, на момент ухвалення рішення суду 16 вересня 2020 року клопотання відповідача про зупинення провадження у справі було відсутнє у матеріалах справи, а надійшло до суду лише 26 жовтня 2020 року. 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 лише вказав на те, що судом не досліджувався і не залучався до матеріалів цивільної справи оригінал розписки від 27 лютого 2019 року. 
Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. 
Надана суду позивачем копія розписки є одним із доказів по справі, а, відтак, заперечуючи проти наявності боргових зобов`язань за нею саме відповідач повинен довести даний факт. При цьому, жодних доказів на спростування наявності у нього зобов`язань та боргу за договором позики перед позивачем відповідач суду не надав. Вказуючи на те, що він точно не пам`ятає чи писав він розписку чи ні, клопотання про призначення експертизи ОСОБА_1 не подавав.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом в судовому засіданні оглянуто оригінал розписки про отримання відповідачем коштів в борг у позивача. Копія розписки, що долучена позивачем до позовної заяви, відповідає оглянутому оригіналу, що засвідчено судом на поданій копії (а.с.6).
Посилання відповідача на необізнаність про розгляд справи судом першої інстанції та неможливість у зв`язку з цим подати своє заперечення та спростувати докази, подані позивачем, є безпідставними з наступних підстав.
У матеріалах справи міститься заява представника відповідача від 10 вересня 2020 року, тобто, за шість днів до судового засідання (а.с. 58-61), згідно з якою останній був ознайомлений з матеріалами справи та особиста розписка про отримання ним повістки. 
Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом.
Крім того, право відповідача поновлено апеляційним судом шляхом прийняття до розгляду апеляційної скарги. В апеляційній скарзі відповідач мав можливість навести свої доводи та спростувати обставини, на які посилався в позовній заяві ОСОБА_3 . 
Доводи ОСОБА_1 щодо ухвалення рішення суду заднім числом є виключно припущенням відповідача.
У той же час, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача борг та відсотки на момент звернення до суду, тобто, станом на 11 вересня 2019 року.
Згідно з розпискою про отримання коштів відповідачем борг мав бути повернутий 01 вересня 2019 року. За таких обставин, договір між сторонами укладено до 31 серпня 2019 року включно.
Право позикодавця нараховувати відсотки за користування коштами боржником припиняється з моменту закінчення договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
         За таких обставин, вимоги про стягнення відсотків з 01 вересня 2019 року по 11 вересня 2019 року є необґрунтованими.
У той же час, згідно з наданою суду розпискою кошти відповідачем бралися під 5,5 % в місяць, або 66 % в рік. На строк з 28 лютого по 31 серпня 2019 року включно, а саме на 185 днів (а.с.6).
         Отже, сума заборгованості за відсотками складатиме 8000 * 66%/365 *185 = 2 676,16 доларів США.
         Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.  
         За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що недивлячись на те, що позивач просив стягнути відсотки за час, коли строк договору позики сплив, а саме з 01 вересня 2019 року по 11 вересня 2019 року, сума відсотків, яку він просив стягнути, а саме 719,05 доларів США, є меншою ніж сума відсотків за договором, а саме 2 676,16 доларів США, яка належить до виплати позивачу за час чинності договору. 
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми боргу, а саме 8 719,05 доларів США за своєю суттю відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та зроблені в межах позовних вимог, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року залишити без змін.       
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 17 вересня 2021 року.

Головуючий                                                                     Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                           Кашперська Т.Ц.
                                                                
 Яворський М.А.