ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №640/19929/20                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року                                                                      м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді                                                                      Ключковича В.Ю.,
суддів                                                                                          Беспалова О.О.,
                                                                                                    Парінова А.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року, прийнятого в порядку спрощеного провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середньої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково: стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, код ЄДРПОУ 00034051) заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13 435 (тринадцять тисяч чотириста тридцять п`ять) грн. 47 коп.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.02.2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині, якою такі задоволені.
В апеляційній скарзі відповідач вказує, що премія не виплачується при звільненні з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком виходу на пенсію, звільнення за станом здоров`я, відрядження для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, у порядку переведення на інше місце роботи, а також у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
Крім того, для нарахування ОСОБА_1 премії за відпрацьовані дні листопада 2019 року 18.11.2019 не було жодних правових підстав, адже наказ Генеральної прокуратури України від №97-зц про нарахування та виплату ОСОБА_1 премії було винесено лише 27.11.2019.
Відповідач вказує, що заробітна плата за час затримки розрахунку починаючи з 19.11.2019 по 27.11.2019 включно становить 10 449,81 грн (1492,83 грн х 7 робочих днів), а не 9 робочих днів, як помилково порахував суд першої інстанції.
08.07.2021 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач зазначає про необґрунтованість доводів такої та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Позивач вважає, що з часу видання наказу про звільнення (14.11.2019) до часу безпосереднього звільнення (18.11.2019) відповідач мав достатньо часу для підготовки наказу про його преміювання за листопад 2019 року та відповідно виплату всіх належних йому сум у день звільнення.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Генерального прокурора України від 14.11.2019 №1470ц ОСОБА_1 звільнено з 18.11.2019 з посади прокурора другого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
На підставі наказу Генерального прокурора України від 27.11.2019 №97-зц 28.11.2019 позивачу виплачена премія пропорційно відпрацьованого часу за листопад 2019 року. 
Згідно листка непрацездатності від 11.11.2019 серії АДР №089954 оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності проведено ОСОБА_1 23.12.2019, оплату по тимчасовій непрацездатності за період з 16.11.2019 по 20.11.2019 здійснено після надходження коштів з Фонду соціального страхування в найближчий день виплати заробітної плати 27.01.2020. 
Вважаючи, що відповідачем протиправно допущено затримку виплати заробітної плати при звільненні позивач звернувся до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що премія є складовою заробітної плати та підлягала виплаті у день звільнення, отже відповідачем протиправно затримано таку виплату на 9 робочих днів (з 18.11.2019 по 28.11.2019).
Відмовляючи в стягненні за час розрахунку по листках непрацездатності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у день звільнення листок тимчасової втрати працездатності не був закритий, отже затримки виплати позивачу заробітної плати за листком непрацездатності за місцем роботи не вбачається.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Відповідно до п. 9 ч. 1 даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ) статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом №113-ІХ було внесено зміни також і до Кодексу законів про працю України, а саме: статтю 32 доповнено ч. 5 такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено ч. 5 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 494 цього Кодексу».
Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі №803/31/16, від 30.07.2019 у справі №804/406/16, від 08.08.2019 у справі №813/150/16.
Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частини першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки сторонами у справі не оскаржується відмова ОСОБА_1 щодо стягнення суми допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, яка виплачена із затримкою, колегія суддів вважає за можливе надати оцінку оскаржуваному рішенню лише в частині задоволених позовних вимог.
Сторонами у справі не заперечується, що 28.11.2019 на виконання наказу Генеральної прокуратури України від №97-зц про нарахування та виплату ОСОБА_1 премії від 27.11.2019 позивачу була виплачена премія за відпрацьовані в листопаді 2019 року дні у розмірі 3 162,54 грн.
За приписами ч. 2 ст. 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.
Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів затверджено Наказом Генеральної прокуратури України від 09.08.2017 №234, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.08.2017 за №1028/30896 (далі - Положення №234), відповідно до пункту 2 якого преміювання працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України та членів Комісії здійснюється щомісяця пропорційно до відпрацьованого часу в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.
Відповідно до п. 3 Положення №234 премії виплачуються працівникам та членам Комісії на підставі наказів Генеральної прокуратури України, керівників регіональних прокуратур, ректора Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Керуючись п. 7 Положення №234 премія не виплачується працівникам:
- за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення;
- за час відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати;
- на час відсторонення від посади в порядку, передбаченому статтями 154-158 Кримінального процесуального кодексу України;
- на час відсторонення від виконання службових повноважень у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції»;
- при звільненні з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком виходу на пенсію, звільнення за станом здоров`я, відрядження для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, у порядку переведення на інше місце роботи, а також у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
Згідно із пунктами 1, 2, 6 та 7 розділу ІІ. Порядок преміювання працівників та членів Комісії Положення №234 бухгалтерські служби обраховують середньовизначений розмір премії у відсотках і не пізніше 17 числа кожного місяця доводять його до відома кадрових підрозділів відповідних органів прокуратури, Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Щомісяця, до 17 числа, перший заступник або заступник Генерального прокурора, перші заступники або заступники керівників регіональних прокуратур, перший проректор чи проректор Національної академії прокуратури України, які згідно з розподілом обов`язків відповідають за організацію бухгалтерських служб, погоджують відповідно з Генеральним прокурором, керівниками регіональних прокуратур, ректором Національної академії прокуратури України середньовизначений розмір виплати, який спрямовується на преміювання працівників.
До 18 числа кожного місяця керівники регіональних прокуратур надають до кадрового підрозділу Генеральної прокуратури України пропозиції щодо преміювання їх перших заступників та заступників, ректор Національної академії прокуратури України - першого проректора та проректорів. У пропозиціях указується, яким працівникам пропонується виплачувати середньовизначений розмір премії, а яким, за наявності підстав, - у меншому розмірі (із зазначенням відсотка зменшення) чи не виплачувати взагалі.
Перший заступник, заступники Генерального прокурора вносять пропозиції щодо преміювання керівників регіональних прокуратур, а також ректора Національної академії прокуратури України з урахуванням особистого внеску в загальні результати роботи органів прокуратури.
Сторонами у справі не заперечується, що з 16.11.2019 по 20.11.2019 позивач перебував на лікарняному. Враховуючи, що за вказаними нормами процедура преміювання проходить до 18 числа кожного місяця, датою звільнення позивача є 18.11.2019, втім ОСОБА_1 перебував на лікарняному, а наказ про преміювання прийнятий 27.11.2019, у відповідача не виникло обов`язку щодо виплати премії позивачу за час роботи у листопаді 2019 у день його звільнення (18.11.2019), оскільки станом на таку дату вказано наказу ще не існувало.
Отже, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що виплата 28.11.2019 суми премії позивачу є протиправною затримкою її виплати.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду апеляційної скарги, така підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при вірно встановлених обставинах справи та вірному застосування норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відтак колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу відповідача - повністю та скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні вказаної частини позовних вимог, в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та винести нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середньої заробітної плати - відмовити.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    А.Б. Парінов