Справа № 463/8131/20                                Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/1944/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія: 63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

09 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
       головуючої - судді Копняк С.М.,
       суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
       секретар - Юзефович Ю.І., 
       з участю - представника позивача Мартиняк Р.М., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Грицка Р.Р., у справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, розірвання договору оренди та зобов"язання повернути об"єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень,- 
в с т а н о в и л а:
       Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості у розмірі 43 759, 80 гривень, розірвання договору оренди № Л-10025-16 (Д-16) від 25.03.2016 року з врахуванням змін № Л-10025-16 (Д-16) від 23.11.2016 року, зобов`язання повернення об`єкту оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень загальною площею 25, 5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25.03.2016 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_1 укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л-10025-16, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення загальною площею 24,9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням приміщень для господарських потреб. Договір укладено на термін з 25.03.2016 року до 24.03.2019 року включно. Однак, договір було продовжено. 23.11.2016 року укладено угоду № Л- 10025-16 (Д -16) про внесення змін до договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) за адресою: АДРЕСА_1 від 25.03.2016 року № Л-10025-16, а саме Розділ 1 «Предмет договору» викладено в такій редакції: орендодавець на підставі наказів управління комунальної власності від 18.03.2016 року № 11-А, 29.06.2016 № 633-О «Про внесення змін до договору оренди від 25.03.2016 року № Л-10025-16 № Л-10025-16» від 28.07.2016 року № 699- О, від 29.08.2016 року № 763-О, передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради». Об`єктом оренди є приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 25,5 кв.м з індексами приміщень півпідвалу 48-1, 48-2, 48-3 відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 04.05.2016 року, інвентарний номер 790. Інші пункти вищезазначеного договору залишаються без змін і сторони підтверджують за ними свої зобов`язання. Згідно з п.5.6 Договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок орендодавця. Однак, всупереч умовам укладеного Договору та вимогам закону, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Так, відповідно до довідки про заборгованість №4-2302-24890 від 13.08.2020 року відповідачем орендна плата за користування об`єктом оренди не вносилась в обсязі, визначеному умовами Договору, та допущено заборгованість на загальну суму 43 759, 80 гривень, яка виникла за період з 25.03.2016 року по 16.03.2020 року, згідно рішення Львівської міської ради № 287 від 27.03.2020 року. Враховуючи наведене, у позивача є всі підстави для заявлення позовних вимог про розірвання договору та виселення відповідача з нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 25, 5 кв.м. Просив позов задовольнити.
Заочним рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено.
       Вирішено:
- розірвати договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л-10025-16 від 25.03.2016 року, з врахуванням змін № Л-10025-16 (Д-16) від 23.11.2016 року на нежитлові приміщення, загальною площею 25,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ОСОБА_1 повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень з індексами 48-1 (сорок вісім-один), 48-2 (сорок вісім-два), 48-3 (сорок вісім-три), загальною площею 25, 5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
- стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість з орендної плати у розмірі 43 759, 80 гривень. 
Вирішено питання про судові витрати.
       Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі зазначає, що 25 березня 2016 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та відповідачем було укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л -10025-16, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення загальною площею 24, 9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням приміщень для господарських потреб. Позивач вважає, що всупереч умовам укладеного договору, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Однак, такі висновки позивача є помилковими. Так, 20 липня 2017 року Львівська міська рада прийняла ухвалу «Про внесення змін до ухвали Львівської міської ради від 12.07.2012 року № 1661 «Про затвердження програми приватизації майна комунальної власності м. Львова на 2012 -2014 роки»». До переліку об`єктів, що підлягають приватизації способом викупу включено об`єкт нерухомого майна - приміщення напівпідвалу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 25, 5 кв.м. та надано право на його приватизацію відповідачу. Після прийняття вищезазначеної ухвали позивач вчиняв дії, які полягали у тому щоб зробити неможливим приватизацію об`єкту, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 24 вересня 2017 року на адресу позивача надійшов звіт суб`єкта оціночної діяльності про вартість приміщення, що підлягає приватизації. Проте, договір купівлі - продажу не був укладений з вини позивача.
       Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що 08 листопада 2017 року листом № 2302 - вих. -6456 відповідача було повідомлено про те, що ухвалою сесії Львівської міської ради від 05.10.2017 року № 2461 прийнято рішення про вилучення з переліку об`єктів, що підлягають приватизації способом викупу (п. додатку до ухвали № 2284 від 20.07.2017 року) приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ( напівпідвал 23, 50 кв.м. ), і тому управління повертає подані на приватизацію документи. На звернення відповідача № 3-К -105085 - Л -2302 від 27.11.2017 року позивач відмовив в укладенні договору купівлі - продажу нежитлового приміщення напівпідвалу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 25, 5 кв. м. з підстав вилучення такого з переліку об`єктів, що підлягають приватизації способом викупу. Рішенням Господарського суду Львівської області, залишеним без змін судом апеляційної інстанції у межах справи № 914/111/18 ухвала 05 жовтня 2017 року № 2461 визнана протиправною та скасована. Ухвалою Львівської міської ради від 24.01.2019 року № 4556 прийнято повторне рішення про вилучення з переліку об`єктів, що підлягають приватизації способом викупу п. 19 додатку до ухвали № 2284 від 20 липня 2017 року. Рішенням Господарського суду Львівської області, залишеним без змін судом апеляційної та касаційної інстанції у межах справи № 914/411/19 указана ухвала визнана протиправною. Таким чином, Верховний Суд двічі захистив права відповідача щодо приватизації приміщення. 
       Просить скасувати заочне рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 лютого 2021 року повністю, та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
       В свою чергу, 06 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив позивача - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на апеляційну скаргу. Покликаючись на приписи статтей 202, 509, 510, 526, 625, 629, 782 ЦК України, приписи статтей 174, 193, 286 Господарського кодексу України, ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» в редакції чинній на момент підписання договору, позицію Верховного суду у справах № 914/111/18, № 914/411/19, вважає, що позивачем не виконувались умови договору, ОСОБА_1 не отримував погодження орендодавця та не здійснював невід`ємних поліпшень в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна. Отже, позивач не має права на викуп спірних приміщень в силу імперативної норми закону. Відтак, суд першої інстанції правильно оцінив обставини справи, вірно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв законне рішення. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам. 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 25.03.2016 між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Л-10025-16, згідно з Розділом 1 якого Позивач передав, а Відповідач прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, з індексами приміщень 48-1, 48-2, 48-3, загальною площею 24, 9 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та знаходяться на балансі Львівського комунального підприємства «Старий Львів» і належить Львівській міській раді на праві комунальної власності.
В подальшому, відповідно до Угоди № Л-10025-16 (Д-16) від 23.11.2016 року орендодавець на підставі наказів Управління комунальної власності від 18.03.2016 № 11-А, 29.06.2016 року № 633-О «Про внесення змін до договору оренди від 25.03.2016 року № Л-10025-16 № Л-10025-16» від 28.07.2016 року № 699-О, від 29.08.2016 року № 763-О, передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради». Об`єктом оренди є приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 25, 5 кв.м з індексами приміщень півпідвалу 48-1, 48-2, 48-3 відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 04.05.2016 року, інвентарний номер 790.
Пунктом 7.1.2 Договору оренди визначено обов`язком орендаря сплачувати орендну плату своєчасно і в повному обсязі. Розділом 5 Договору врегульовані питання розміру орендної плати та порядку розрахунків. Пункт 5.6 Договору передбачає, що орендна плата сплачується орендарем на рахунок орендодавця не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць. Відповідно до п.5.3 Договору розмір орендної плати коригується щомісячно на відповідний індекс інфляції. Розмір орендної плати за перший місяць оренди склав 2 500, 00 гривень без ПДВ (п. 5.1 Договору). Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством України (п. 5.4 Договору).
Відповідно до п. 5.8 Договору несплата орендної плати в повному обсязі протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору оренди.
Згідно з довідкою про заборгованість з орендної плати від 13.08.2020 року № 4-2302-24890, відповідачем орендна плата за користування об`єктом оренди не вносилась своєчасно та в повному обсязі, внаслідок чого станом на 11.08.2020 року допущено заборгованість у розмірі 43 759, 80 гривень. При цьому, відповідачем допущено несплату орендної плати у повному обсязі протягом п`ятнадцяти місяців підряд, оскільки в період з 01.05.2019 року по 01.07.2020 орендна плата не вносилась взагалі.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно зі статтею 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до статті 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
За приписами частини другої статті 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).
Як встановлено та визнано доведеним судом першої інстанції, відповідач істотно порушив умови договору найму, зокрема, він систематично, починаючи із травня 2019 року, не вносив орендну плата за користування житлом понад п`ятнадцять місяців підряд. Доказів на спростування розміру заборгованості або її погашення, відповідачем не надано.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування під час вирішення справи судом першої інстанції положень законодавства про приватизацію майна, а саме приміщення, яке є предметом спірного договору оренди, колегія суддів такі відхиляє, адже предметом спору у даній справі є розірвання договору оренди та стягнення заборгованості з орендної плати, а не питання правомірності приватизації об`єкта оренди за цим договором.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2021 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 вересня 2021 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.