Постанова
Іменем України
07 липня 2021 року
м. Київ
справа № 309/3323/19
провадження № 51-2931км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019070050000825 від 06 вересня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Старе Давидково Мукачівського району Закарпатської області, який згідно матеріалів кримінального провадження проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2019 року  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 рокиз позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За цим вироком  ОСОБА_6 06 вересня 2019 року близько 13:00, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем Mercedes Sprinter, д.н.з.  НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Хустець у с. Хустець Хустського району Закарпатської області в напрямку с. Копашнева, порушив вимоги пп. «б» п. 2.3., пп. «а» п. 2.9., пунктів 12.1., 12.4. Правил дорожнього руху України, під час проїзду лівостороннього заокруглення біля будинку № 43 не встежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечної швидкості руху та виїхав на праве узбіччя, здійснивши наїзд на малолітніх пішоходів ОСОБА_7 , 2012 року народження, та ОСОБА_8 , 2016 року народження, які разом зі своєю матір`ю ОСОБА_9 ішли в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми голови, забою головного мозку з переломом основи черепа, а ОСОБА_7 – середньої тяжкості тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми голови, струсу головного мозку, перелому щелепи і травми правої нирки.
Львівський апеляційний суд 28 січня 2021 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнив частково, вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2019 року скасував у частині призначеного покарання та ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а в решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений  ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок апеляційного суду та на підставі ст. 75 КК України пом`якшити призначене покарання шляхом звільнення від його відбування з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 3 роки. Вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до нього положення ст. 75 КК України, проте апеляційний суд ухвалюючи вирок не навів у ньому обставини, які перешкоджають можливості виправлення засудженого без відбування покарання. Вважає, що рішення апеляційного суду є необґрунтованим та не відповідає ст. 370 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор  ОСОБА_5 , вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування апеляційним судом положень ст. 75 КК України) є необґрунтованими.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Переглядаючи в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою прокурора, в якій порушувалося питання про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме через застосування судом закону, який не підлягав застосуванню (ст. 75 КК України), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України не може бути визнане необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.
Свої висновки апеляційний суд обґрунтував тим, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке він скоїв у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого малолітні потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 отримали відповідно тяжкі та середньої тяжкостітілесні ушкодження.
Призначаючи нове покарання, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий, за місцями роботи і проживання характеризується позитивно, визнав вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину та відшкодував завдану шкоду, а також суд узяв до уваги обставину, яка обтяжує покарання, – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Вищезазначене стало підставами для призначення апеляційним судом ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк згідно із санкцією ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому суд апеляційної інстанції, урахувавши зазначені обставини в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 374 та 420 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам прокурора, частково задовольнивши його апеляційну скаргу, та скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК України, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. Таким чином, Суд не вбачає підстав вважати це покарання явно несправедливим через суворість.
Отже, призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано, він відповідає вимогам статей 370, 374 і 420 КПК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:
Вирок Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                        ОСОБА_3