Постанова
Іменем України 
01  липня 2021 року
м. Київ
справа № 496/1318/17
провадження № 51-4672 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     
за участю:
секретаря судового засідання            ОСОБА_4 ,
прокурора                                                 ОСОБА_5 , 
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні  касаційну  скаргу  захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015160250000027, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Шахтинськ Карагандинської області Республіки Казахстан, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.291 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.291 КК України, що потягло загибель ОСОБА_8 , та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.
На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання.
За обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст.291 КК України, що потягло загибель ОСОБА_9 , на підставі п.2 ч.1 ст.284  КПК  України,  ОСОБА_7 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.
Вироком Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року вирок місцевого суду скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за ст.291 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.3 ч.1 ст.49 КК України. 
Вироком суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він, 7 листопада 2015 року приблизно о 17 годині 20 хвилин, на водній ділянці річки Дністер  в Біляївському районі Одеської області, у порушення пунктів 4.10, 8.7, 3.13.2 «Правил користування маломірними суднами на водних об`єктах в Одеській області», затверджених рішенням Одеської обласної ради,  у темну пору доби, при наявності на борту пасажира ОСОБА_8 , розуміючи, що він та пасажир ОСОБА_8 без рятувальних жилетів, приступив до керування маломірним судном типу «Сарепта» не ввімкнувши світлові пізнавальні вогні, хоча судно було ними обладнано.
Знаходячись на шляху водного транспорту, який може рухатися назустріч, не враховуючи обмеження видимості плавання (темна пора доби), будучи неуважним, проявляючи злочинну самовпевненість, вибравши небезпечну швидкість руху, маючи об`єктивну можливість своєчасно помітити маломірне судно «ЮМС-500» під керуванням судноводія ОСОБА_10 , яке рухалося зустрічним курсом, у порушення Правила 14 «Міжнародних правил запобігання зіткнення суден в морі» ОСОБА_7 не здійснив маневру ухилення від зіткнення (зміну курсу вправо для розходження лівими бортами) та правою передньою частиною свого судна контактував з передньою правою частиною лівого борта маломірного судна «ЮМС-500».
Внаслідок зіткнення маломірних суден  «Сарепта» та  «ЮМС-500»,  з вини ОСОБА_7 , загинули пасажири ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6  порушує питання про  скасування вироку апеляційного суду щодо   ОСОБА_7 , просить звільнити останнього від кримінальної відповідальності, на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності,  а кримінальне провадження закрити. Цивільний позов ОСОБА_11 залишити без розгляду. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що на день ухвалення рішення апеляційним судом сплинув строк  давності притягнення до кримінальної відповідальності,   однак суд  безпідставно  відмовив у його застосуванні.   
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів, викладених у скарзі, заперечила проти її  задоволення.  
Мотиви суду
 
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому,  він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить із обставин, установлених цими судами.
Єдиним питанням, яке слід вирішити Суду - чи підлягає звільненню   від кримінальної відповідальності засуджений на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України ( у зв`язку із закінченням строків давності).  
Перш за все, варто зазначити, що захисник  у своїй касаційні скарзі оскаржує  вирок суду апеляційної інстанції виключно з підстав незастосування до обвинуваченого положень п.3.ч.1 ст.49 КК України. Однак, із матеріалів провадження вбачається, що під час апеляційного розгляду було ухвалено два процесуальних рішення, а саме  вирок та  ухвалу про відмову у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності (за наслідками розгляду клопотання сторони захисту).                          Ухвала, як така, що не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню ,  з огляду на ст.424 КПК України, окремому оскарженню в касаційному порядку не підлягає. При цьому  заперечення проти неї можуть бути включені до касаційної скарги на вирок.                                                                                                                                      
Захисник не дотримався визначеної кримінальним процесуальним законом процедури.  Оскаржуючи вирок, вказує на  неправомірну відмову у задоволенні клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Проте, дане питання  у вироку суд не вирішував, натомість заперечень проти ухвали, якою відмовлено у задоволенні такого клопотання , захисник до касаційної скарги не включив.       
Разом з цим,  доводи про необхідність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності через  сплив строків давності, не заслуговують на увагу.  
Відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 49 КК  України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло  п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину.
Частиною 2 ст. 49 КК України передбачено, що  перебіг давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.  
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19) зробила  висновок про те, що перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з’явлення особи із зізнанням або її затриманням. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК. В цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду, зокрема, п`ятнадцять років з часу вчинення злочину.                                                                                                                                                          Під ухиленням від слідства або суду як обставиною, що зупиняє перебіг строку давності, з погляду застосування ст. 49  КК України, розуміються будь-які умисні дії, вчинені особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин,  в тому числі нез`явлення без поважних причин за викликом до суду.
Апеляційним судом чітко встановлено, що під час апеляційної процедури обвинувачений ОСОБА_7 систематично  не з’являвся в судові засідання. Жодних  документів на підтвердження поважності причин неявки за викликом до суду він не подавав. Як наслідок, ухвалою від 29 вересня 2020 року до обвинуваченого було застосовано привід, який виконати не вдалося, через відсутність останнього за місцем проживання. Зважаючи на таку поведінку ОСОБА_7 ,  яка потягла численні  відкладення  судових засідань, суд встановив  наявність в його діях ознаки умисного  ухилення від суду,  у зв`язку з чим,  07 жовтня 2020 року,  прийняв рішення  про  оголошення його  в  розшук та зупинення провадження. Лише 03 листопада 2020 року обвинувачений  був розшуканий та затриманий співробітниками поліції. 
Таким чином,  апеляційний суд правильно визнав  факт ухилення від суду обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК України, тому колегія суддів погоджується із висновком  суду апеляційної інстанції про те, що строк давності для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ст.291 КК України згідно з вимогами ч.2 ст.49 цього Кодексу становить п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, який  ще не сплив. Відтак правові підстави для звільнення  ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності відсутні. 
Що стосується доводів захисту  про те, що апеляційний суд неправомірно врахував  та послався у вироку на факт  ухилення ОСОБА_7 від органів виконання покарань, під час виконання  вироку Апеляційного суду Одеської області від 13 лютого 2018 року, як на обставину,  що впливає на перебіг строків давності,  то вони  є недоречними.  Судом,  зазначені обставини було взято до уваги  при призначенні покарання, лише як  дані, що характеризують особу  обвинуваченого, зокрема, вказують на його поведінку після постановлення обвинувального вироку.  
Вирок  апеляційного суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, повністю відповідає вимогам ст. ст. 420, 373  КПК України. 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог   закону,  які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення скарги адвоката  немає.  
 
У зв`язку із цим та, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення необхідно  залишити без зміни.    
 
З цих підстав Суд ухвалив:
 
Вирок Одеського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року  щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                     ОСОБА_12