КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
      Єдиний унікальний номер справи: 755/1700/20               Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
      Номер провадження: 22-ц/824/1495/2021                           Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
18 травня 2021 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого: Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А., 
при секретарі: Перебитюку А.М.,
 
розглянувши у відкритому  судовому  засіданні  в м.Києві  матеріали  цивільної  справи  за апеляційною  скаргою  ОСОБА_1 на рішення  Дніпровського районного суду міста Києва  від 03 листопада  2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1   до  ОСОБА_2 , про   стягнення  трьох  відсотків  річних,  пені  та  інфляційних  втрат  за  час  прострочення  виконання  грошового  зобов`язання,  зобов`язання  вчинити  дії,- 
 
В С Т А Н О В И В:
 
В січні 2020  року  ОСОБА_1 (далі - позивач)  звернулась  в Дніпровський районний суд міста Києва  із  вказаним  позовом,  в якому  просила  стягнути  з  ОСОБА_2 , (далі - відповідач)   суму  інфляційних  втрат  та  трьох   відсотків  річних  за  користування  коштами  у  загальній  сумі  151 832,46 грн., зобов`язати орган (особу), яка здійснює примусове виконання рішень суду і відповідні дії щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснювати такі нарахування до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Позовні  вимоги  обгрунтовувала  тим,  що 08 лютого 2011 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва  стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   заборгованість у розмірі 368 495,26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду у розмірі   120,00 грн., а всього: 368 615,26 грн. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня              2017 стягнуто з ОСОБА_2    на користь ОСОБА_1   суму інфляційних втрат та три відсотки річних в розмірі 427 768 (чотириста двадцять сім тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 26 (двадцять шість) копійок. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   3% річних в розмірі 25 807,08 грн., інфляційні витрати в розмірі 126 025,38 грн., а всього: 151 832 (сто п`ятдесят одну тисячу вісімсот тридцять дві) гривні 46 копійок. 
Старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Клименко Р. В., 17 березня 2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2011 року.
Посилаючись  на  невиконання відповідачем рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2011 року, позивач просила стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання, за період з              01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року у загальному розмірі 151 832,46 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва  від 03 листопада                  2020 року  позов  задоволено  частково.
Стягнуто  з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою:            АДРЕСА_2 , інфляційні втрати за період з 01 серпня         2019 року по 01 січня 2020 року у розмірі 3 684 (три тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 95 коп. та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року у розмірі 4 664 (чотири тисячі шістсот шістдесят чотири) грн. 16 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від  03 листопада 2020 року, позивач оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній  скарзі  ОСОБА_1   просила  рішення  суду  в  частині  відмови  в  задоволенні  позовних  вимог  про зобов`язання   органу (особи),  який  здійснює  примусове  виконання  рішення  суду, вчинити  дії,   скасувати,  ухвалити  в  цій  частині  нове  рішення,  яким зобов`язати орган (особу), яка здійснює примусове виконання рішень суду і відповідні дії щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснювати такі нарахування до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування,  посилаючись   на  неправильне  застосування  судом першої інстанції  норм  матеріального  і  процесуального  права  в  частині  вирішення  цих  вимог.
Зокрема, в  апеляційній  скарзі  зазначила,  що Дніпровський районний суд міста Києва  невірно  застосував  положення  ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про  виконавче  провадження» та не прийняв до уваги положення п.п. 10, 11 ст. 265 ЦПК  України.
Крім  того,  апелянт  вказує,  що  суд  не  врахував  необхідність  застосування  ефективного способу захисту порушеного права в розумінні  практики Європейського Суду з  прав  людини.
Розглянувши  справу  в  межах  доводів  та  вимог  апеляційної  скарги,  перевіривши   законність  і  обгрунтованість судового  рішення, колегія  суддів  приходить до  висновку  про  відсутність  підстав  для   задоволення  апеляційної  скарги  та  залишення  судового  рішення  без  змін  з  наступних  підстав.
Судом встановлено, що 08 лютого 2011 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва стягнуто з ОСОБА_2    на користь ОСОБА_1   заборгованість у розмірі 368 495,26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду у розмірі 120,00 грн., а всього: 368 615,26  грн.  (а.с. 6-7).
Рішенням цього-ж  суду, 13 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2    на користь ОСОБА_1    суму інфляційних втрат та три відсотки річних в розмірі 427 768 (чотириста двадцять сім тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 26 (двадцять шість) копійок (а.с. 8-11).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних в розмірі 25 807,08 грн., інфляційні витрати в розмірі                               126 025,38 грн., а всього: 151 832 (сто п`ятдесят одну тисячу вісімсот тридцять дві) гривні 46 копійок (а.с. 12-13).
Старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Клименко Р. В. 17 березня 2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2011 року (а.с. 24-28).
Згідно довідки Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16 липня 20202 року  на  виконанні  у  відділі  перебуває  зведене  виконавче  провадження,  до  складу  якого  входять  14  виконавчих  проваджень  про  стягнення  з  ОСОБА_2 на користь фізичних  та  юридичних  осіб  заборгованості. Загальна  заборгованість  по ЗВП № 34837390  на  користь  ОСОБА_1   станом  на 16 липня 2020 року  становить 948 215,98 грн.  (а.с. 40).
Відповідно  до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 ст. 598 ЦК  України визначено,  що  зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Ці  підстави  визначені  у  статтях 599, 600, 604-609 ЦК  України,  відповідно  до  яких  зобов`язання  припиняється.
Згідно  ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
За приписами ст. 13 ЦПК  України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Встановивши  вказані  обставини  справи,  з  врахуванням  вимог ст.13 ЦПК  України  в  межах  предмету   заявлених позовних  вимог,  норм  матеріального  права,  які  регулюють  спірні  правовідносини,  суд, за період з 01 серпня 2019 року по 01 січня 2020 року  стягнув з  відповідача  на  користь  позивача  інфляційні  втрати  у розмірі 3 684 грн. 95 коп. та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 4 664  грн. 16 коп.
Що  стосується  позовних  вимог в   частині  зобов`язання  органу (особи),  який  здійснює  примусове  виконання  рішення  суду, вчинити    певні   дії,  а  саме:   зобов`язати  державного виконавця здійснювати такі нарахування (стягнення  інфляційних  втрат  і трьох  відсотків  річних) до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування,  колегія суддів вважає, що  суд  обгрунтовано  відмовив  у  їх  задоволенні,   правильно  пославшись  на  положення  ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про  виконавче  провадження».
Крім  того,  колегія  суддів  приймає  до  уваги те, що  позивач,  визначивши  такі  позовні  вимоги,  висловив  незгоду  із  діями   Дарницького  районного  відділу  державної  виконавчої  служби  у місті Києві Центрального  міжрегіонального  управління  Міністерства юстиції (м. Київ),  який  здійснює   зведене виконавче  провадження № 34837390  з  примусового   виконання   виконавчих  листів  про  стягнення  з ОСОБА_2    на користь ОСОБА_1   заборгованості.
Проте  оскарження  дій  державного  виконавця  здійснюється  не  у  позовному  провадженні,  а  в  порядку,  передбаченому розділом VII Судовий контроль  за  виконанням  судових  рішень  ЦПК  України,  а  саме:  поданням скарги  на  дії  державного  виконавця. 
 Така  правова  позиція щодо  захисту  прав сторони  виконавчого  провадження  висловлена у  Постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі                          № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року  ухвалене  з  додержанням  норм  матеріального  і  процесуального  права, тому  підстав  для  його  скасування  колегія  суддів  не  вбачає.
Доводи  апеляційної  скарги   про  те,  що суд  невірно  застосував  положення  ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про  виконавче  провадження»  та до спірних правовідносин  не  застосував  положення  п.п. 10, 11 ст. 265 ЦПК  України  підлягають  відхиленню  із  таких  підстав.
У частинах 11, 12 ст. 26 Закону України «Про  виконавче  провадження» вказано: якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі.
До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.
Як  вбачається  із  резолютивної  частини  рішення  Дніпровського районного суду міста Києва  від 08 лютого 2011 року  у  справі № 2-323/1-2011р. (а.с.7)  та   інформації  про  виконавче  провадження № 25387886 (а.с.24-29),  у  виконавчому  документі  не  зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення  суду.
Згідно до п.п. 10, 11 ст. 265 ЦПК  України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
На  час  ухвалення рішення  Дніпровським  районним  судом міста Києва  від      08 лютого 2011 року,  яким  стягнуто  з ОСОБА_2    на користь ОСОБА_1   заборгованість  у  розмірі 368 495,26 гривень,    ЦПК  України  не  містив  положень,  викладених  у .п.п. 10, 11 ст. 265 ЦПК  України,  а  зміст  рішення  суду  було  врегульовано  ст. 215 ЦПК України.
За  вказаних  обставин  питання  стягнення  з  боржника  на  користь  кредитора   інфляційних  втрат  за  час  прострочення  та  трьох  процентів  річних  з  простроченої  суми  є  предметом  доказування  у кожній  справі,  яку може  ініціювати позивач ОСОБА_1 .
Крім  того, в  оскаржуваному  рішенні  суд  не  може  застосувати  положення п.п. 10, 11 ст. 265 ЦПК  України,  оскільки  суд  вирішував    похідні  вимоги  від  вимог  про  стягнення  боргу.
Інші  доводи  апеляційної  скарги  на  те,  що суд  не  врахував  необхідність  застосування  ефективного  способу  захисту  порушеного  права  в  розумінні  практики Європейського Суду з прав людини  колегія суддів вважає  необґрунтованими.
Рішення  суду  ухвалене   з  дотриманням  статей 2, 3, 4, 5,10, 13 ЦПК  України  та  інших  норм  матеріального  і  процесуального  права.
Відповідно  до ч. 4 ст.10 ЦПК  України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
З  врахуванням  вказаної  норми  процесуального  права  застосування  положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року  та  судових  рішень  Європейського  суду з  прав  людини  є  правом  суду.
Проте  перелічені  в  апеляційній  скарзі   судові  рішення Європейського  суду з  прав  людини  не  дають   правових   підстав  для  висновку  про незаконність  судового  рішення  в  частині відмови  в  задоволенні  позовних  вимог  про зобов`язання органу (особи), яка здійснює примусове виконання рішень суду і відповідні дії щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснювати такі нарахування до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. 
Якщо  позивач  вважає,  що  її    права  є  порушеними органом (особою), яка здійснює примусове виконання рішення  суду, яким  з  відповідача  на її  користь  стягнуто  заборгованість  і  інфляційні  втрати  та  три  відсотки  річних  з  простроченої  суми, то  судовий  захист  порушеного  права  здійснюється  в  порядку, передбаченому розділом VII Судовий контроль  за  виконанням  судових  рішень  ЦПК  України,  а  саме:  поданням скарги  на  дії  державного  виконавця. 
Інші  доводи  апеляційної  скарги  висновків  суду  не  спростовують,  на  законність  судового  рішення  не  впливають.
Так як суд першої інстанції розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального і матеріального права при розгляді справи не допустив, тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва  від 03 листопада                     2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                                           О.П.Коцюрба 

Судді:                                                                                                         І.М.Білич

                                                                                                                      Т.А.Слюсар