ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/30310/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 липня 2021 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі судді-доповідача Черпіцької Л.Т. та суддів Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря Зунка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду  міста Києва від 29 квітня 2021  року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання  дій протипраними та зобов`язання вчинити дії ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1  ( далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві) про:
1)    визнання незаконною та скасування відмови відповідача у призначенні їй пільгової пенсії як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;  
2)    зобов`язання відповідача призначити їй пільгову пенсію як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»
У позові посилалася на те, що відповідач протиправно відмовив у призначенні їй пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи.
На думку позивачки, вона має право на таку пенсію на пільгових умовах, оскільки відповідно до  статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  її спеціальний стаж роботи має бути врахований у подвійному розмірі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 пільгової пенсії як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити   ОСОБА_1 пільгову пенсію як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
У відповідності до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України  суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з  ст. 308    КАС України  справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка звернулася до відповідача із заявою від 06 листопада 2020 року про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідач листом від 11 листопада 2020 року №2600/0303-8/161033 відмовив позивачці у призначенні пенсії відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відповідно до наданих до заяви документів (ідентифікаційний номер, трудова книжка, диплом) загальний страховий стаж позивачки складає 17 років 3 місяці 26 днів, а стаж роботи за вислугу років станом на 11 жовтня 2017    року складає 14 років 1 місяць 5 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.
Відповідач також зазначив, що до стажу роботи не зарахований період з 07    листопада 2000 року по 01 вересня 2001 року, оскільки запис не завірений печаткою, проте, в разі надання уточнюючої довідки за цей період стаж за вислугу років складатиме 14 років 11 місяців, що також є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років, оскільки для призначення пенсії необхідний стаж за вислугу років має становити 26 років 6 місяців.
Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до записів в трудовій книжці загальний страховий стаж ОСОБА_1 за періоди роботи з 01 вересня 1988    року по 01 липня 2008 року складає 18    років 2 місяці 28 днів, а саме:
- 3 роки 3 місяці 27 днів - з 01 вересня 1988 року по 27 грудня 1991 року навчалася у Луганському медичному училищі (запис без номеру);
- 0 років 7 місяців 27 днів - з 05 січня 1992 року по 31 серпня 1992 року працювала медичною сестрою-анестезісткою пологового будинку 4 міської лікарні м. Луганськ (записи №1-2);
- 06 років 0 місяців 16 днів -з 01 вересня 1992 року по 16 вересня 1998 року працювала медичною сестрою-анестезісткою пологового будинку, в АФО 4 міської лікарні м. Луганськ, яка 28 березня 1997 року перейменована в Луганський міський комунальний лікувально-профілактичний заклад лікарня №4 (записи №3-6);
- 0 років 11 місяців 1 день -з 05 травня 1999 року по 05 квітня 2000 року працювала медичною сестрою-анестезісткою у відділенні реанімації та інтенсивної терапії (для терапевтичних хворих) у головному військовому клінічному госпіталі (записи №7-8);
- 0 років 2 місяці 0 днів -з 04 вересня 2000 року по 02 листопада 2000 року працювала медичною сестрою в Київському кардіологічному диспансері у відділенні палат інтенсивної терапії (записи №9-10);
- 0 років 9 місяців 26 днів -з 07 листопада 2000 року по 01 вересня 2001 року працювала маніпуляційною сестрою ІІ неврологічного відділення Київської обласної клінічної лікарні (записи 11-12);
- 06 років 03 місяці 21 день - з 11 березня 2002 року по 01 липня 2008 року працювала в Київській міській дитячій клінічній лікарні №1 медичною сестрою анестезісткою міської реанімаційної консультативної виїзної бригади, виконуючою обов`язки на посаді старшої сестри медичного відділення реанімації та анестезіології (записи 13-17).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої  статті 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються  Законом України «Про пенсійне забезпечення»  та  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII, який    набрав чинності 11 жовтня 2017 року, внесені зміни до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, шляхом доповнення розділу ХV «Прикінцеві положення» пунктом 21, відповідно до якого особам, які на день набрання чинності  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»  мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями  52,  54  та  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених  Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Таким чином, аналіз змісту пункту 21  розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  дозволяє прийти до висновку про те, що пенсія за вислугу років згідно статей  52,  54  та  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  може бути призначена лише особам, які мають стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений відповідними статтями  Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до  статті 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, чинній до 01 квітня 2015 року, було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»), а  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII  встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Так, відповідно до внесених змін пунктом «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31    березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019    року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27    років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1    квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022    року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6     місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.
В свою чергу,  рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-    р/2019  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  зі змінами, внесеними  законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015    року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»  від 24    грудня 2015 року №911-VIII.
При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Відповідно до  статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З наведеного випливає, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті  54, статті  55    Закону України «Про пенсійне забезпечення»  зі змінами, внесеними  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII  у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а»  статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж»  статті 55    Закону України «Про пенсійне забезпечення», слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей  1,  3, частини третьої статті  22, статті  46 Основного Закону України.
Також Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  зі змінами, внесеними  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII  щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  зі змінами, внесеними  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015    року №213-VIII  , суперечать положенням статей  1,  3,  46 Основного Закону України.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини  рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019  положення пункту «а» статті  54, статті  55    Закону України «Про пенсійне забезпечення»  зі змінами, внесеними  законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»  від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, з 04 червня 2019 року при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII  та  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII  .
Отже, на день звернення позивачки із заявою від 06 листопада 2020 року про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909    затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі по тексту - Перелік №909).
Згідно із Переліком №909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють в лікарняних закладах, лікувально- профілактичні закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.
Статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  встановлено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Як вірно встановив суд першої інстанції, відповідно до записів в трудовій книжці загальний страховий стаж позивачки за періоди роботи з 01 вересня 1988    року по 01 липня 2008 року складає 18 років 2 місяці 28 днів, в тому числі, 3 роки 3 місяці 27 днів навчання у Луганському медичному училищі, який до спеціального стажу не зараховується, та 14 років 11 місяців 2 дні спеціальний стаж роботи, з якого страховий стаж роботи позивачки у реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я - 13 років 11    місяців 6 днів та, який має зараховуватись у подвійному розмірі.
За наведеного вище правового регулювання окружний  суд дійшов вірного висновку про те, що  спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 становить 28 років 10 місяців 8 днів, а саме: 0 років 11 місяців 26 днів - спеціальний стаж роботи позивачки у закладах охорони здоров`я та 27 років 10 місяців 12 днів стаж роботи позивачки у реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, який зарахований у подвійному розмірі, та є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про безпідставність  неврахування відповідачем періоду роботи позивачки з 07 листопада 2000 року по 01 вересня 2001 року.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.
Аналогічна норма передбачена пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993    року №637  (далі по тексту - Порядок №637).
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018    року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі №233/2084/17.
Відповідно до  статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Суд встановив, що на аркушах 3 - 4 трудової книжки наявний запис №12 про звільнення позивачки 01 вересня 2001 року за власним бажанням, який здійснений старшим інспектором відділу кадрів Київської обласної клінічної лікарні, однак, не засвідчений печаткою.
Водночас, суд вірно  зазначив, що трудова книжка містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивачки, зокрема у Київській обласній клінічній лікарні з 07 листопада 2000 року по 01 вересня 2001 року, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивачки на роботу та звільнення з роботи.
Відповідно пункту 4  Постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301  (далі по тексту - Постанова №301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
Правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року по справі №677/277/17.
Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Суд першої інстанції обгрунтовано врахував ту обставину, що відповідачем не заперечується достовірність записів у трудовій книжці про спірний період роботи позивача з 07 листопада 2000 року по 01 вересня 2001 року, а судом не встановлено недостовірності вказаних записів та трудової книжки в цілому, а тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.
Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Згідно ч. 1      ст. 315 КАС України     за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до      ст. 316 КАС України     суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.  243,  250,  311,  315,  316,  321,  322,  325 КАС України, суд,-
                                                                                                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду  міста Києва від 29 квітня 2021  року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.            
Повний текст постанови виготовлено 22 липня  2021 року.

Головуючий суддя	Л.Т. Черпіцька	
 Судді:	 О.Є. Пилипенко	
 	 Я.М. Собків