ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 серпня 2021 року
м. Харків

справа № 640/11040/14 
провадження № 22ц/818/3374/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого – Котелевець А.В.,
суддів - Кругової С.С., Хорошевського О.М.,

імена (найменування) сторін:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2014 року в складі судді Сенаторова В.М., 

у с т а н о в и в:

В липні 2014 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Сафіра Федіра Олеговича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк»), зміненим на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.  ОСОБА_1  погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку (далі - Умови та Правила), які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. Позичальник не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 01 червня 2014 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 494,92 грн, з яких: 7 699,49 грн - тіло кредиту, 9 015,20 грн - проценти, 2 328,09 грн - комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 952,14 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2014 року позов АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2011 року № б/н в розмірі 20 494,92 грн та 243,60 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач умови кредитного договору не виконав, допустив заборгованість, яка підлягає стягненню з підстав, передбачених статтею 1054 ЦК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2014 року залишена без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що правові підстави, передбачені статтею  288  ЦПК України, відсутні. 

01 березня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову та стягнення з нього на користь позивача лише тіла кредиту в розмірі 7 699,49 грн. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення без врахування правової позиції, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та Правила, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості.

АТ КБ «ПриватБанк» заочне рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України – в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення штрафів не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 12 квітня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»), зміненим на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.  ОСОБА_1  погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. Позичальник не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 01 червня 2014 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 20 494,92 грн, з яких: 7 699,49 грн - тіло кредиту, 9 015,20 грн - проценти, 2 328,09 грн - комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 952,14 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, та комісії, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 12 квітня 2011 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, GOLD», яка була підписана відповідачем.

Указаною довідкою, з умовами якої погодився відповідач, передбачена базова процентна ставка в місяць – 2,5% на місяць, що дорівнює 30,00% річних, розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) – 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості, а також комісій за зняття власних коштів. Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також порядок та умови сплати комісій. 

Термін дії картки № НОМЕР_1 – квітень 2013 року.

Картка була перевипущена.

Термін дії останньої картки – НОМЕР_2 -червень 2018 року.

ОСОБА_1 користувався кредитним коштами, що підтверджується випискою банку. 

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 12 квітня 2011 року б/н, яка складається з заборгованості: за тілом кредиту в розмірі 7 699,49 грн, за процентами в розмірі  9 015,20 грн та комісії в розмірі  2 328,09 грн є обґрунтованим. 

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Обгрунтовуючи позов, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав про те, що ОСОБА_1 погодився з Умовами та Правилами, розміщених на сайті банку http.//privatbank.ua/temps/pages/70/ та Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи і Умови та Правила розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафів саме у зазначеному в цих документах розмірах.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача (http.//privatbank.ua/temps/pages/70/) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України  від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження  № 14-131цс19).

Враховуючи викладене, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафів в розмірі 500,00 грн (фіксованої частини) та в розмірі 952,14 грн (процентної складової) відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення штрафів підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про залишення позову без задоволення. 

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції правової позиції, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, GOLD», згідно з якою сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також порядок та умови сплати комісій. З умовами вказаної довідки відповідач погодився, про що свідчить його власноручний підпис.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України.

Судові витрати, понесені позивачем за подачу позовної заяви, документально підтверджуються в розмірі 243,60 грн (а. с. 38).

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджуються: за подачу заяви про перегляд заочного рішення – в розмірі 420,40 грн, за подачу апеляційної скарги – в розмірі 1 392,00 грн (а. с. 71, 96).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову, судовий збір підлягає стягненню: 

- з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» - в розмірі 221,45 грн із розрахунку: 20 494,92 грн (заявлені вимоги) : 19 042,78 грн (задоволені позовні вимоги) = 1,1; 243,60 грн : 1,1; 

- з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 – в розмірі 128,45 грн із розрахунку: 20 494,92 грн (заявлені вимоги) : 1 452,14 грн (вимоги, у задоволенні яких позивачеві відмолено) = 14,11; 1 812,40 : 14,11.

За правилами частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 93,00 грн із розрахунку: 221,45 грн – 128,45 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2014 року в частині вирішення спору про стягнення штрафів скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафів за договором кредиту від 12 квітня 2011 року залишити без задоволення.

В іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 93,00 грн (девяносто три грн) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 04 серпня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді С.С.Кругова 

О.М.Хорошевський