ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 червня 2021 року           справа №200/11785/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В. секретар судового засідання Антонюк А.С., за участю представника позивача Фальченка І.В., представника відповідача Сенникова А.А., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року (повний текст складено 01 березня 2021 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/11785/20-а (суддя І інстанції – Голуб В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.05.2020 за № 0006444-0431-0522, № 0006445-0431-0522, № 0006446-0431-0522, № 0006447-0431-0522, -

                                                      У С Т А Н О В И В: 

16 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.05.2020 за № 0006444-0431-0522, № 0006445-0431-0522, № 0006446-0431-0522, № 0006447-0431-0522.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 листопада 2020 року позивач отримав податкові повідомлення-рішення від 12.05.2020 за № 0006444-0431-0522, № 0006445-0431-0522, № 0006446-0431-0522, № 0006447-0431-0522, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем “Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості” на загальну суму 46 873, 65 грн.
Позивач вважає вищезазначені податкові повідомлення-рішення незаконними, необґрунтованими та такими, що порушують конституційні засади, з огляду на наступне.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.06.2019, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачу належать саме виробничі будівлі промисловості. На переконання позивача, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
З огляду на наведене, позивач просив суд визнати протиправними та скасувати спірні податкові повідомлення-рішення.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 200/11785/20-а у задоволенні позову – відмовлено.                                                            Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.                                                                                                                        В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. 
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, проти чого заперечував представник відповідача, наголошуючи на законності прийнятого судом першої інстанції рішення.                                                                                                    Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчать копії паспорта серії НОМЕР_1 та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.5).
Відповідач – Головне управління ДПС у Донецькій області, є юридичною особою публічного права – установою, яка є територіальним органом Державної податкової служби України, яка наділена правовим статусом контролюючого органу. Загальний обсяг правоздатності такого суб`єкта податкових відносин, як “контролюючий орган”, визначено положеннями ст. 41 Податкового кодексу України. Зміст функцій контролю цих органів визначено положеннями ст. 61 Податкового кодексу України.
Судом встановлено, що позивачу належать на праві власності будівлі та споруди в м. Бахмут, а саме будівля цеху різців загального площею 1 834, 80 кв.м., побутовий цех різців загальною площею 219, 40 кв.м., підстанція цеху різців загальною площею 40, 80 кв.м., склад матеріалів загальною площею 385 кв.м., склад матеріалів 1 відділення, загальною площею 1 305 кв.м. Вказане підтверджено свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 05.05.2017, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.05.2017 (а.с.6-7).
Згідно з рішенням Бахмутської міської ради від 23.05.2018 № 6/113-2211 “Про продовження дії на 2019 рік терміну дії рішення Бахмутської міської ради від 27.06.2017 № 6/102-1892 “Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Бахмуті” із змінами, внесеними до нього рішенням Бахмутської міської ради від 28.02.2018 № 6/110-2103, податок на нерухоме майно розраховується за ставкою 0,3 % від розміру мінімальної заробітної плати, визначеної на 01 січня звітного (податкового) року (а.с.63, 65-73).
Враховуючи вищевказане рішення Бахмутської міської ради, а також той факт, що позивач володіє на праві власності будівлями та спорудами в м. Бахмут, податковим органом було обчислено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період 2019 рік та сформовані спірні податкові повідомлення-рішення від 12.05.2020 року, а саме № 0006444-0431-0522 на суму 2 746, 67 грн, № 0006445-0431-0522 на суму 22 969, 86 грн, № 0006446-0431-0522 на суму 4 819, 82 грн, № 0006447-0431-0522 на суму 16 337, 30 грн (а.с.16-19).
Згідно відповіді відповідача № 87181/10/05-99-04-09-19 від 30.11.2020 на звернення позивача від.05.11.2020 б/н про визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень, підстави для скасування податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відсутні (а.с.22). 
Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).
Спірним питанням у даній справі є віднесення будівель промисловості, зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств до об`єктів, звільнених від оподаткування.
Так, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України).
Приписами пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
З системного аналізу зазначених норм права суд дійшов висновку, що у разі наявності об`єкта оподаткування з податку на нерухоме майно, платник податку, зобов`язаний сплатити суму податку обчисленого контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно з пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп. 266.3.1, пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
У свою чергу, за приписами  пп. “є” пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
На переконання суду, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
За наведеного тлумачення положень ПК України під час розгляду цієї справи підлягає встановленню, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовував він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).
Як вбачається з матеріалів справи і не спростовується сторонами, ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлова нерухомість за адресою: АДРЕСА_2 – будівля цеху різців загального площею 1 834, 80 кв.м., побутовий цех різців загальною площею 219, 40 кв.м., підстанція цеху різців загальною площею 40, 80 кв.м., склад матеріалів загальною площею 385 кв.м., склад матеріалів 1 відділення, загальною площею 1 305 кв.м.
За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт ґ ).
Згідно пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Так, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.06.2019 по справі № 200/5138/19-а, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачу належать саме виробничі будівлі промисловості.
Водночас, стосовно використання об`єктів нерухомості, які належать ОСОБА_1 на праві власності за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), слід зазначити наступне.
Щодо того, яка діяльність вважається промисловою слід звернутися до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях: В Добувна промисловість та розроблення кар`єрів, С Переробна промисловість, О Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря, Е Водопостачання, каналізація, поводження з відходами та Р Будівництво.
Тобто, в цілях застосування норм пп. 266.2.2 ПК України промисловою вважається діяльність, яка відповідно до ДК 009:2010 належить до вищезазначених секцій.
Згідно з інформаційною карткою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зареєстровано наступні основні види діяльності: 46.69 Оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням; 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.i.у. (а.с.43-58).
Крім того, відповідно до податкових декларацій з єдиного податку за 2019 рік позивачем самостійно визначено вид здійснюваної підприємницької діяльності у звітному періоді: надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. Згідно Національного класифікатора України ДК 009:2010 вищезазначений код КВЕД 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.i.у. відноситься до діяльності у сфері адміністративного та допоміжного обслуговування, а отже не належить до процесу виробництва.
Водночас, доказів здійснення промислового виробництва позивачем не надано до суду.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не дотримано одну із двох обов`язкових умов для застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а саме використання таких об`єктів за функціональним призначенням.
Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду викладеною у постанові від 17 лютого 2020 року по справі справа №820/3556/17.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши спірні податкові повідомлення-рішення як рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що вони відповідають критеріям, визначеним п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 200/11785/20-а - залишити без задоволення.  
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 200/11785/20-а - залишити без змін.              
Повне судове рішення складено 07 липня 2021 року.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                    І.В. Сіваченко