Постанова
Іменем України
 
29 червня 2021 року
місто Київ
 
справа № 688/1938/15
провадження № 61-2134св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 серпня 2019 року у складі судді Мазур Н. В. та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Ярмолюка О. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача 
Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) 02 червня 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 08 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» 
(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 107021072000 (0070-081105-М), відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 7 000, 00 дол. США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 08  листопада 2012 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом відсотки у розмірі 13 % річних.
11 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11212488000, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 13 000, 00 дол. США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 10 вересня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом відсотки у розмірі 12, 40 % річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за згаданими кредитними договорами укладені договори поруки від 08 листопада 2005 року та від 11 вересня 2007 року, згідно з умовами яких ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитних договорів №107021072000 
(0070-081105-М) та №11212488000.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позичальником ОСОБА_1 станом на 19 грудня 2014 року виникла заборгованість.
Заборгованість за договором від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М) становить 75 834, 54 грн, з яких: 50 621, 61 грн - заборгованість за сумою кредиту; 20 094, 11 грн - заборгованість за відсотками, 1 858, 66 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 3 260, 16 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками. 
Заборгованість за договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 становить 322 457, 59 грн, з яких: 173 896, 10 грн - заборгованість за сумою кредиту; 127 876, 19 грн - заборгованість за відсотками, 9 693, 58 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 10 991, 73 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками.
У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 10702172000 (0070-081105-М) у розмірі 75 834, 54 грн, заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 у розмірі 322 457, 59 грн.
Стислий виклад позиції інших учасників справи
Відповідачі позов не визнали, просили у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитними договорами відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, а до ОСОБА_2 - у зв`язку з припиненням поруки.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 0070-081105-М у сумі 12 681, 55 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 116, 20 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено.
У позові ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що враховуючи, що кредит за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 0070-081105-М мав бути повернутий позичальником ОСОБА_1 у повному обсязі не пізніше 08 листопада 2012 року, а позов банк пред`явив 26 травня 2015 року, з урахуванням поштового обігу зареєстрований судом 02 червня 2015 року, то спливла позовна давність щодо більшої частини платежів, які позичальник зобов`язаний був внести згідно з цим кредитним договором, окрім платежів, які відповідно до графіка погашення кредиту повинні були бути сплачені у період з 10 червня 2012 року до 08 листопада 2012 року, загальна сума яких становить 500, 26 дол. США.
Суди встановили, що ПАТ «УкрСиббанк» скористалося своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, та змінило строк виконання основного зобов`язання за договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000, направивши позичальнику досудову вимогу 05 січня 2012 року, а тому позов у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 подано після спливу встановленої законом трирічної позовної давності.
У частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , суди врахували, що порука ОСОБА_2 за кредитними договорами від 08 листопада 2005 року № 0070-081105-М та від 11 вересня 2007 року № 11212488000 припинилася відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.
Також суди встановили, що порука ОСОБА_2 за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 припинилася з моменту внесення сторонами змін до основного зобов`язання без її згоди як поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності (за правилами частини першої статті 559 ЦК України).
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у січні 2019 року, АТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 серпня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову банку.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та допущеним порушенням норм процесуального права.
Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 10702172000 (0070-081105-М) банк зазначає, що:
-                   висновки судів про те, що за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 10702172000 
(0070-081105-М) спливла позовна давність, є помилковими, оскільки 04 лютого 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до цього кредитного договору, відповідно до умов якої позичальник зобов`язався повернути кредит не пізніше 03 листопада 2020 року;
-                   суди не врахували умови кредитного договору від 08 листопада 2005 року № 10702172000 (0070-081105-М), зокрема пункт 1.3 кредитного договору, у якому сторони врегулювали питання нарахування відсотків до повернення суми кредиту у повному обсязі, а тому банк має право на нарахування та отримання процентів після закінчення строку кредитування;
-                   звернення з вимогою про дострокове повернення усіх сум за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання до фактичного повернення кредиту у повному обсязі, а кредитора не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України;
-                   Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного господарського суду сформував правові висновки, за якими відсутні підстави для застосування постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/95149 (провадження № 14-10цс18) з огляду на наявність між сторонами іншої домовленості про нарахування відсотків та відмінність обставин справи, зокрема, такі висновки викладені у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/750/18, від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18;
-                   враховуючи наявність у банку права нараховувати відсотки до повного погашення кредиту, то банк має право на нарахування та стягнення пені.
Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 заявник стверджує, що:
-                   належним виконанням умов договору за змістом статті 526, частини другої статті 533, статті 1049 ЦК України та пункту 1.1 кредитного договору є повернення усієї суми отриманої позики та відповідна сплата за користування кредитними коштами у вигляді процентів;
-                   Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17 зазначила, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених за ним зобов`язань.
Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 з поручителя:
-                   суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про припинення поруки та безпідставно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 559 ЦК України;
-                   укладення додаткової угоди від 11 вересня 2007 року не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, цією додатковою угодою не встановлено нових зобов`язань, а лише доповнено зміст кредитного договору умовами, які деталізують обов`язок позичальника щодо сплати платежів на користь третіх осіб під час обслуговування кредитного договору (оцінка майна, страхування тощо) та деталізовано порядок збільшення відсоткової ставки, обмежено розмір збільшення відсоткової ставки;
-                   оцінюючи умови додаткової угоди від 28 листопада 2008 року, суди не зазначили, як саме зміна строку сплати процентів (у первісній редакції з 01 до 10 числа місяця, а в редакції від 28 листопада 2008 року - з 01 до 25 числа місяця) свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя;
-                   також суди не зазначили як додаткова угода від 17 лютого 2009 року, згідно із якою викладено в новій редакції графік погашення кредиту, призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відповідачі надали до суду відзив, у якому просять поновити процесуальний строк на подання відзиву, залишити касаційну скаргу банку без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року встановлено строк для подання відзиву до 10 березня 2020 року, а відзив подано засобами поштового зв`язку 11 березня 2020 року, Верховний Суд вважає, що такий строк підлягає продовженню, оскільки пропуск строку подання відзиву становить лише 1 день, непродовження такого процесуального строку свідчитиме про надмірний формалізм.
Статтею 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Відповідно до частин другої та шостої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
Заперечуючи проти задоволення касаційної скарги, відповідачі стверджують, що банк посилається на нові докази, які не були надані до судів першої та апеляційної інстанцій, якими ухвалені законні та обґрунтовані судові рішення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у січні 2020 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
За правилами частин першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 08 листопада 2005 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № 107021072000 (0070-081105-М), відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 7 000, 00 дол. США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 08 листопада 2012 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 13 % річних.
Того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 1, згідно з умовами якого встановлена солідарна відповідальність поручителя та боржника перед кредитором.
Згідно з додатком № 1 до кредитного договору від 08 листопада 2005 року № 0070-081105-М (графік погашення кредиту) кредит мав бути повернутий позичальником ОСОБА_1 у повному обсязі не пізніше 08 листопада 2012 року, при цьому його повернення мало відбуватися шляхом внесення щомісячного платежу з 01 до 10 числа (включно) кожного місяця.
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19 грудня 2014 року: заборгованість за договором від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М) складає 75 834, 54 грн, з яких: 50 621, 61 грн - заборгованість за сумою кредиту; 20 094, 11 грн - заборгованість за відсотками, 1 858, 66 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 3 260, 16 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками.
Також АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 11 вересня 2007 року уклали договір про надання споживчого кредиту № 11212488000, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 13 000, 00 дол. США. ОСОБА_1 зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі до 10 вересня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12, 4 % річних.
Цього ж дня АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, за умовами якого вона зобов`язувалася перед кредитором відповідати за виконання позичальником своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 11 вересня 2007 року № 11212488000.
Відповідно до пункту 2.1 договору поруки від 11 вересня 2007 року кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.
11 вересня 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 11 вересня 2007 року № 11212488000, пунктом 1.5 якої доповнено пункт 5.2 кредитного договору новим абзацом: «У випадку настання обставин, передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2 договору, - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється у розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно п. 1.3.1 договору; передбачених підпунктом «в» пункту 5.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів в національній валюті та не більше ніж на 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно з п. 1.3.1 договору; передбачених підпунктом «г» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування».
Згідно з пунктом 5.2 кредитного договору від 11 вересня 2007 року № 11212488000 банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором); та/або б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни (зокрема, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов`язань позичальника за цим договором); та/або в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5 % у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на З (три) відсоткових пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки.
Відповідно до додаткової угоди від 28 листопада 2008 року до кредитного договору від 11 вересня 2007 року № 11212488000 сторони домовилися змінити строк сплати процентів за кредитом, виклавши підпункт 1.3.4 договору та додаток №  1 до нього (графік погашення кредиту) в новій редакції.
Згідно з додатковою угодою від 17 лютого 2009 року № 2 до кредитного договору від 11 вересня 2007 року № 11212488000 сторони домовились викласти додаток № 1 до договору (графік погашення кредиту) у новій редакції.
Згоди у будь-якій формі на укладення зазначених додаткових угод до кредитного договору ОСОБА_2 як поручитель не давала, доказів протилежного позивачем не надано.
Суди встановили, що 23 березня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» вже зверталося до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 11 вересня 2007 року № 11212488000. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2012 року позов банку залишено без розгляду.
У позовній заяві банку від 23 березня 2012 року зазначено: «Враховуючи наявність у позичальника прострочених платежів відповідно до Договору про надання споживчого кредиту № 11212488000 від 11.09.2007 року, позивачем було визнано термін погашення кредиту таким, що настав, та в зв`язку з цим 05 січня 2012 року було направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення-вимогу від 05.01.2012 року за вих. № 31-31-6 щодо погашення заборгованості за Договором».
До позовної заяви додано копію заяви ПАТ «УкрСиббанк» від 04 січня 2012 року № 31-31-8, адресованої ОСОБА_2 , у якій їй як поручителю повідомлено, що у зв`язку з тривалим невиконанням позичальником своїх зобов`язань за договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 банк використав своє право, передбачене кредитним договором та заявив позичальнику про визнання строку повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами таким, що настав, а кредитної заборгованості - обов`язковою до повернення в повному обсязі, про що повідомив позичальника відповідним листом.
У зв`язку з наведеним судами встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, та змінив строк виконання основного зобов`язання за договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000.
Відповідно до абзацу 4 пункту 6.2 цього кредитного договору терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит.
Отже, оскільки повідомлення-вимога банку направлена ОСОБА_1 05 січня 2012 року, то суд зробив висновок, що строк дострокового повернення кредиту настав 15 лютого 2012 року, тобто на 41 день з моменту її направлення.
Заборгованість за договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 складає 322 457, 59 грн, з яких: 173 896, 10 грн - заборгованість за сумою кредиту; 127 876, 19 грн - заборгованість за відсотками, 9 693, 58 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 10 991, 73 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
1.1.           Щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М)
Частково задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М), суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що строк кредитування за цим договором настав 08 листопада 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся засобами поштового зв`язку 02 червня 2015 року, а тому за вимогами щодо більшої частини щомісячних платежів позовна давність спливла.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи таке.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
З такими висновками погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Враховуючи, що за умовами договору від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М) відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів з 01 до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (84 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання строку внесення чергового платежу. Тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не тільки для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Отже, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту прострочення його сплати. Такі обставини унеможливлюють визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що строк кредитування продовжено сторонами до 03 листопада 2020 року, оскільки банк ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не надав додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М), якою, як наполягав заявник, змінено строк кредитування, а подання нових доказів до суду касаційної інстанції суперечить правилам статті 400 ЦПК України.
Позивач, не надавши такі докази на обґрунтування своїх позовних вимог до суду як першої, так й апеляційної інстанції, реалізував належні йому процесуальні права на власний розсуд. Верховний Суд не встановив наявності об`єктивних перешкод у заявника для своєчасного подання доказів, наведення поважних причин їх неподання.
1.2.           Щодо строків та порядку нарахування відсотків за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М) з поручителя
Заперечуючи проти оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, банк вважав, що має право на нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом до повного погашення заборгованості за договором з урахуванням умов та правил, визначених сторонами у кредитному договорі.
У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «6.19. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
6.20. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом.
6.21. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
6.22. Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
6.23. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
6.24. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
6.25. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
6.26. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
6.27. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
6.28. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
За наведених висновків Великої Палати Верховного Суду обґрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається, відповідно до яких кредитор втратив право нараховувати проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування.
Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України (пункт 6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19)).
1.3.           Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М) з поручителя
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).
Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не вправі.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання 
(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначила:
«36.     Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15)».
Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення певного суб`єктивного права кредитора.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
Сторони у договорі поруки не визначили строк її дії, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України.
Встановивши, що строк кредитування за кредитним договором від 08 листопада 2005 року № 107021072000 (0070-081105-М) встановлено до 08 листопада 2012 року, а з позовом до поручителя банк звернувся лише 02 червня 2015 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що порука ОСОБА_2 за цим кредитним договором припинилася.
2.1 Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000
Відмовляючи у задоволенні позову банку про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків про зміну банком строку виконання зобов`язання шляхом направлення досудової вимоги про дострокове погашення заборгованості та сплив позовної давності за позовними вимогами.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу 4 пункту 6.2 цього кредитного договору терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит.
ПАТ «УкрСиббанк» скористалося своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, та змінило строк виконання основного зобов`язання за договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000, направивши позичальнику досудову вимогу 05 січня 2012 року.
Отже, оскільки повідомлення-вимога банку була направлена ОСОБА_1 05 січня 2012 року, то суд дійшов висновку, що термін дострокового повернення кредиту настав 15 лютого 2012 року, тобто на 41 день з моменту направлення вимоги.
Заявник не заперечував проти таких обставин у касаційній скарзі.
Таким чином, банк вчинив дії, спрямовані на зміну правовідносин, що свідчить про вчинення ПАТ «УкрСиббанк» одностороннього правочину, який змінює в односторонньому порядку умови двостороннього договору.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя стаття 202 ЦК України).
До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (частина п`ята статті 202 ЦК України).
Отже, як односторонній правочин вимога банку про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором створила обов`язки та права для позичальника і поручителя, і такою ж мірою створила зобов`язання для кредитора.
Кредитор був вільним у вчиненні такого правочину, проте після настання визначеного ним моменту, виникли певні права та обов`язки і для банку як для сторони певного договірного зобов`язання.
Саме внаслідок дій банку як кредитора змінено строк кредитування за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000, що має наслідком перебіг позовної давності з вимогами банку про дострокове погашення кредиту з моменту настання такого зобов`язання у позичальника та невиконання ним таких зобов`язань.
У зв`язку з наведеним, враховуючи, що строк кредитування за договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 настав 15 лютого 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся 02 червня 2015 року, Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що позовна давність за вимогами банку про стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 спливла. Доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.
2.2 Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 з поручителя
Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (частина перша статті 559 ЦК України).
За змістом зазначеного правила до припинення поруки приводять такі зміни умов основного зобов`язання, запроваджені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності такої особи, тобто до такого збільшення обсягу зобов`язання, яке не було передбачено умовами основного зобов`язання в момент видання поруки та/або згідно з умовами договору поруки.
Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 569/11865/16-ц (провадження № 61-18995сво18) зазначила, що «до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).
Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.
Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов`язання).Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу».
В оцінці доводів касаційної скарги щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення додаткової угоди № 1 від 11 вересня 2007 року Верховний Суд врахував, що додаткова угода не містить нових умов щодо підвищення розміру процентної ставки, а лише деталізує такі умови та обмежує розмір збільшеної відсоткової ставки, що не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя. Умови про збільшення відсоткової ставки викладені у пункті 5.2 кредитного договору, а додатковою угодою від 11 вересня 2007 року № 1 сторони лише узгодили, за яких обставин та яким чином збільшується процентна ставка. Таким чином, не відбулося встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, а лише конкретизовано дійсні умови, викладені у пункті 5.2 кредитного договору.
Надаючи правову оцінку збільшенню обсягу відповідальності поручителя у зв`язку з укладенням сторонами до кредитного договору додаткової угоди від 28 листопада 2008 року, якою сторони погодили новий строк сплати процентів, Верховний Суд застосовує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 686/25990/14-ц (провадження № 61-4753св18), відповідно до якого від перенесення строків сплати процентів їх розмір не змінюється, оскільки як до внесення змін у кредитний договір, так і після цього проценти нараховувалися в останній робочий день поточного місяця, а сплачуватися мали у наступному місяці.
Вирішуючи питання про те, чи призвело укладення додаткової угоди від 17 лютого 2009 року до збільшення обсягу відповідальності поручителя, Верховний Суд врахував, що зміст цієї угоди свідчить про те, що сторони кредитного договору досягли домовленості щодо викладення графіка погашення заборгованості у новій редакції. Проте строк кредитування залишився незмінним, що свідчить про відсутність обставин, за яких міг бути збільшений обсяг відповідальності поручителя.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги в цій частині, проте наведені порушення, допущені судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо припинення поруки за правилами частини першої статті 559 ЦК України, не впливають на правильність вирішення спору по суті з огляду на таке.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, банк скористався своїм правом змінити строк виконання основного зобов`язання, який відповідно до умов кредитного договору, направленого банком листа-вимоги настав 15 лютого 2012 року.
З урахуванням того, що сторони у договорі поруки не визначили строк її дії, то до спірних правовідносин застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України.
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що порука за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 за встановлених фактичних обставин припинилася у порядку частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки строк виконання основного зобов`язання настав 15 лютого 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 02 червня 2015 року, тобто зі спливом шестимісячного строку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами, предмет спору та предмет доказування.
Верховний Суд врахував, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що порука за кредитним договором від 11 вересня 2007 року № 11212488000 припинилася у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя, водночас правильними є висновки судів, що порука припинилася за правилами частини четвертої статті 559 ЦК України, а тому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
У зв`язку з наведеним Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують на правильність вирішення спору по суті не впливають, а тому не можуть бути достатньою підставою для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Разом з тим, Суд наголошує на тому, що неналежне ведення представництва в суді стороною позивача, що полягало у ненаданні до судів першої та апеляційної інстанцій доказів на обґрунтування своєї правової позиції, не може слугувати підставою для перегляду та скасування судових рішень, постановлених на підставі наданих доказів.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.
Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 серпня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко