ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5307/19                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В. 
суддів:                     Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «ПС» від 10.07.2019 № 0008871303 на суму штрафних санкцій 510,00грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 19.12.2019 № 000519303 на суму податку з доходів фізичних осіб 71   748,93 грн, в тому числі за основним платежем - 47 832,62 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 23   916,31 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Ш» від 10.07.2019 № 0008891303 на суму штрафних санкцій із податку з доходів фізичних осіб у розмірі 967,93 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «ПС» від 10.07.2019 № 0008881303 на суму штрафних санкцій у розмірі 510,00 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 10.07.2019 № 0008801303 на суму єдиного податку у розмірі 7 291,68 грн., в тому числі за основним платижем 5 833,34 грн., за штрафними санкціями (фінансовими) санкціями - 1 458,34 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Ш» від 10.07.2019 № 0008861303 на суму штрафних санкцій з єдиного податку у розмірі 12 039,96 грн.;
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недіїмки) від 10.07.2019 № Ф - 0008821303.
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.07.2019 № 0008811303 на суму штрафних санкцій з єдиного соціального внеску у розмірі 13 473,78 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомелння - рішення форми «Р» від 10.07.2019 № 0008751303 на суму податку на додану вартість у розмірі 138 054,45 грн., в тому числі за основним платижем - 92 036,30 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 46 018,15 грн.;
- податкового повідомлення - рішення форми «Р» від 19.12.2020 № 0005211303 із військового збору 5 979,08 грн, в тому числі за основним платежем - 3 986,05 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 993,03 грн;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «С» від 10.07.2019 № 0008851303 на суму штрафних санкцій за порушення законодавства у сфері застосування реєстратора розрахункових операцій та готівкового обігу в розмірі 1,00 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «С» від 10.07.2019 № 0008841303 на суму   штрафних санкцій за порушення законодавства у сфері застосування реєстратора розрахункових операцій та готівкового обігу у розмірі 433 302,62 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. 
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, посилаючись на встановлені перевіркою обставини.  
У прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить здійснювати розгляд справи за участі його представника. 
Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів,  враховуючи  обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 має статус фізичної сооби - підприємця (РНОКПП НОМЕР_1 ), що підтверджується відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
Крім того, позивач відповідно до витягу від 16.05.2018 № 89 являється платником єдиного податку.
На підставі п. 77.1 ст. 77 ПК України, у відповідності до наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 03.05.2019 № 954, направлень на проведення перевірки від 14.05.2019 № 1228, 1229 та плану - графіка проведення планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.
За результатами перевірки контролюючим органом складено акт від 10.06.2019 № 467/10-36-13-03/ НОМЕР_1 , відповідно до висновків якого позивачем допущено наступні порушення вимог податкового законодавства:
п. 44.3 ст. 44, п. 177.10 ст. 177 ПК України та Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218, в частині ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування;
п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 ПК України, в частині заниження суми чистого доходу за 01.01.2017 - 30.06.2018 в розмірі 287 636, 80 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за цей же період в розмірі 51 774, 62 грн;
п.п. 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 ПК України, в частині несвоєчасності сплати платником ПДФО за 2018 рік в сумі 4 839, 68 грн;
п.п. 296.1.2 п. 296.1 ст. 296 ПК України та Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 19.06.2015 № 579, в частині ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці на спрощеній системі оподаткування (ІІІ група, платники ПДВ);
п. 292.1 ст. 292, п. 293.3 ст. 293 ПК України, в частині заниження єдиного податку на суму 5 833, 34 грн за ІІ півріччя 2018 року;
п. 295.3 ст. 295 ПК України, в частині несвоєчасної сплати єдиного податку за три квартали 2018 року в сумі 34 815, 15 грн, за 2018 рік в сумі 25 384, 63 грн;
п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в частині заниження доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням максимальної величини бази нарахування ЄСВ, що призвело до заниження ЄСВ, який підлягає сплаті до бюджету, в розмірі 60 349, 06 грн;
п. 187.1 ст. 187, п. 198.5 ст. 198 ПК України, в частині заниження податку на додану вартість (ПДВ) в сумі 92 036, 30 грн;
п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, в частині заниження суми чистого доходу за 01.01.2017 - 30.06.2018 в розмірі 287 636, 80 грн, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності в розмірі 4 314, 55 грн;
п. 1 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», в частині проведення розрахункових операцій із застосуванням платіжних карток без застосування РРО та без роздрукування відповідних розрахункових документів на загальну суму 460   181, 45 грн;
п. 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», в частині пересорту, а саме: реалізований товар по безготівковій формі розрахунків за період з 01.01.2017 - 31.12.2018 відсутній у обліку оприбуткування придбаного товару на загальну суму 216 651, 31 грн.
На підставі висновків зазначеної перевірки відповідачем були прийняті спірні рішення та вимога, а сам:
податкове повідомлення - рішення форми «ПС» № 0008871303, яким позивачеві визначене зобов`язання по штрафних санкціях за неведення Книги обліку доходів і витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування в сумі 510,00 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «Р» № 0008771303, яким позивачеві визначене зобов`язання із ПДФО в сумі 77 661, 93 грн, в т.ч. за основним платежем - 51 774, 62 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 25 887, 31 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «Ш» № 0008891303, яким позивачеві визначене зобов`язання із штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДФО в сумі 967,93 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «ПС» № 0008881303, яким позивачеві визначене зобов`язання по штрафних санкціях за неведення Книги обліку доходів і витрат фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування в сумі 510,00 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «Р» № 0008801303, яким позивачеві визначене зобов`язання із єдиного податку в сумі 7 291,68 грн, в т.ч. за основним платежем - 5   833, 34 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 458,34 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «Ш» № 0008861303, яким позивачеві визначене зобов`язання із штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного податку в сумі 12 039,96 грн;
вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0008821303, якою позивачеві визначене зобов`язання із ЄСВ в сумі 60 349,06 грн;
рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0008811303, яким до позивача застосовані штрафні санкції з ЄСВ на суму 13 473,78 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «Р» № 0008751303, яким позивачеві визначене зобов`язання із ПДВ в сумі 138 054, 45 грн, в т.ч. за основним платежем - 92 036, 30 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 46 018, 15 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «Р» № 0008751303, яким позивачеві визначене зобов`язання із військового збору в сумі 6 471,83 грн, в т.ч. за основним платежем - 4 314, 55 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 2 157,28 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «С» № 0008851303, яким позивачеві визначене зобов`язання із штрафних санкцій за порушення законодавства у сфері застосування РРО та готівкового обігу в сумі 1,00 грн;
податкове повідомлення - рішення форми «С» № 0008841303, яким позивачеві визначене зобов`язання із штрафних санкцій за порушення законодавства у сфері застосування РРО та готівкового обігу в сумі 433 302,62 грн.
Не погоджуючись з такими рішеннями податкового органу, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку та рішенням Державної податкової служби України від 19.09.2019 № 2386/6/99-00-08-05-04 скаргу ФОП ОСОБА_1 від 19.07.2019 № 4888/7 було задоволено частково, скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від № 0008771303, в частині податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем - 3   942,00 грн та штрафних санкцій у розмірі 1   971,00 грн та № 0008751303, в частині податкового зобов`язання з військового збору за основним платежем - 328,50 грн та штрафних санкцій у розмірі 164,25 грн, в іншій частині залишено без змін.
На виконання рішення Державної податкової служби України від 19.09.2019 №2386/6/99-00-08-05-04, Головним управлінням ДПС у Київській області 19.12.2019 №0005191303 та №0005211303 винесені нові податкові повідомлення - рішення.
Вважаючи податкові повідомлення - рішення, рішення застосування штрафних санкцій, вимогу про сплату боргу контролюючого органу протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 10.07.2019 № 0008871303, № 0008881303, № 0008891303, № 0008801303, № 0008861303, № 0008751303, № 0008851303, № 0008841303, від 19.12.2019 № 000519303, № 0005211303, вимога про сплату боргу (недіїмки) від 10.07.2019 № Ф - 0008821303 та рішення про застосування штрафних санкцій № 0008811303 є необґрунтованим та прийнятим не у відповідності до чинного законодавства. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п.п.20.1.4 п. 20.1 статті 20 Податкового кодексу України  контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту  75.1 статті 75 Податкового кодексу України  контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Згідно з підпунктом  75.1.2 пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України  документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
Відповідно до підпункту  78.1.11 пункту статті 78 Податковий кодекс України  документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі отримання інформації про ухилення податковим агентом від оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, пасивних доходів, додаткових благ, інших виплат та відшкодувань, що підлягають оподаткуванню, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом, а також здійснення особою господарської діяльності без державної реєстрації. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали підставою для проведення такої перевірки;
При цьому, пунктом  78.4 статті 78 Податкового кодексу України  визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному  статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
Згідно з пунктами 79.1-79.2 статті  79 Податкового кодексу України  документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями  77  та  78  цього  Кодексу.
Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті  75.1.2 пункту 75.1 статті 75  цього  Кодексу  документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному  статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Пунктом  79.3 статті 79 ПК України  передбачено, що присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі п. 77.1 ст. 77 ПК України, у відповідності до наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 03.05.2019 № 954, направлень на проведення перевірки від 14.05.2019 № 1228, 1229 та плану - графіка проведення планових виїзних перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.
Щодо податкового повідомлення - рішення форми «ПС» № 0008871303 від 10.07.2019, яким позивачеві визначене зобов`язання по штрафних санкціях за неведення Книги обліку доходів і витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування в сумі 510,00 грн.
Відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.
Однак, як вірно вказав суд першої інстанції, описова частина акту перевірки не містить зафіксованого факту відсутності ведення обліку ФОП ОСОБА_1 .
Згідно з п.1.13 акту перевірки,   контролюючим органом в ході перевірки було ретельно та суцільним порядком досліджено всі первинні та фінансово - бухгалтерські документи платника та не висловлено жодних зауважень щодо порядку їх складення та ведення. Також, актом перевірки встановлено віднесення позивачем до складу витрат у 2017 - 2018 роки суми коштів 21 900,00 грн як витрат на оплату бухгалтерських послуг, що також свідчить про ведення платником відповідного обліку та належне формування ним всіх передбачених законом первинних бухгалтерських та фінансових документів.
Отже, апелянтом не надано доказів на підтвердження порушення порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, що є підставою для скасування податкового повідомлення рішення № 0008871303 від 10.07.2019.
Щодо податкового повідомлення-рішення № 000519303 від 19.12.2019, винесеного за наслідками процедури адміністративного оскарження замість первинного податкового повідомлення-рішення. 
З матеріалів справи вбачається, що в ході проведення перевірки на підставі даних отриманих і виданих видаткових/податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових наклданих, та інформації про залишки товарно-матеріальних цінностей (далі - ТМЦ) на балансі ФОП ОСОБА_1 станом на 01.01.2017, 01.01.2018 та 31.12.2018 контролюючим органом було встановлено порушення платником вимог ст. 177 ПК України в частині заниження валового доходу від підприємницької діяльності на суму 265 736, 80 грн. 
Відповідно до п.п. 177.1 - 177.2 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною п. 167.1 ст.167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Стверджуючи про реалізацію позивачем ТМЦ, відсутніх у залишках, та про обов`язок платника віднести суми цього доходу до складу загального оподатковуваного, відповідач ані в акті перевірки, ані до в ході судового розгляду не надає жодного доказу на підтвердження відповідних обставин. 
При цьому, акти повторної інвентаризації запасів і залишків ТМЦ, здійсненої платником в ході проведення перевірки спростовують твердження податкового органу та підтверджують правомірність та правильність ведення ФОП ОСОБА_1 бухгалтерського та податкового обліку, а також правильність і повноту формування показників валового доходу за 2017-2018 роки.
Як вірно звернув увагу суд першої інстанції, спірне рішення було прийнято на виконання рішення Державної податкової служби України від 19.09.2019 №2386/6/99-00-08-05-04, що надійшло до Головного управління ДПС у Київській області 20.09.2019 та яке мало бути прийнято до 27.09.2019, що свідчить про винесення останнього з порушенням встановлених строків. 
Щодо податкового повідомлення - рішення форми «Ш» № 0008891303, яким позивачеві визначене зобов`язання із штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДФО в сумі 967,93 грн.
Так, як зазначив суд епршої інстанції, Головним управлінням ДФС у Київській області проводилась документальна планова виїзна, а не камеральна перевірка, і вказане порушення встановлене контролюючим органом саме на підставі аналізу інформаційних баз даних ДФС України, даних декларацій платника та даних про сплату ним задекларованого податкового зобов`язання.
Проте, згідно із п.п.75.1.1 п.75.1 ст. 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.
Таким чином, своєчасність сплати позивачем ПДФО мало би розглядатись в рамках камеральної перевірки своєчасності та повноти сплати податку. В свою чергу, така камеральна перевірка з урахуванням п. 76.3 ст. 76 ПК України мала би бути проведена контролюючим органом протягом 30 днів від дати встановленої відповідачем події несвоєчасного погашення платником зобов`язання із ПДФО, тобто 13.04.2018.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний контролюючим органом факт несвоєчасного погашення платником зобов`язання з ПДФО був встановлений у неналежний спосіб, та не підтверджується документально, тому прийняте відповідачем у зв`язку із цим рішення підлягає скасуванню.
Щодо податкового повідомлення-рішення форми «ПС» № 0008881303, яким позивачеві визначене зобов`язання по штрафних санкціях за неведення Книги обліку доходів і витрат фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування в сумі 510,00 грн.
Відповідно до п.п. 296.1.2 п. 296.1 ст. 296 ПК України платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи - підприємці), які є платниками податку на додану вартість, ведуть облік доходів та витрат за формою та в порядку, що встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Для реєстрації Книги обліку доходів та витрат такі платники єдиного податку подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги.
Однак з тексту акту перевірки не можливе встановити, які саме порушення законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність, позивачем було допущено, яке могло би вплинути на визначення зобов`язання з того чи іншого податку (збору). ФОП ОСОБА_1 надано докази, що протягом 2017 року - І півріччя 2018 року, так і у ІІ півріччі 2018 року в повному обсязі виконувались всі визначені законодавством вимоги щодо бухгалтерського обліку та фінансової звітності.
Таким чином, судом першої інстанції було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем на спрощеній системі оподаткування   у ІІ півріччі 2018 року належним чином велась Книги обліку доходів і витрат у відповідності до вимог Порядку № 579.
Щодо податкового повідомлення- рішення № 0008801303 від 10.07.2019, яким позивачеві визначене зобов`язання із єдиного податку в сумі 7 291,68 грн, в т.ч. за основним платежем - 5   833, 34 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 458,34 грн.
Згідно із абз.1 п. 292.1 ст. 292 ПК України доходом платника єдиного податку є для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.
Відповідно до п. 292.6 ст. 292 ПК України датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг). Для платника єдиного податку третьої групи, який є платником податку на додану вартість, датою отримання доходу є дата списання кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності.
Суд першої інстанції вірно вказав, що контролюючим органом не надано жодного доказу, що підтверджує отримання позивачем у ІІ півріччі 2018 року доходу від реалізації номенклатури ТМЦ, визначених акту перевірки, в розмірі 194 444, 68 грн. 
Під час розгляду справи, позивачем подано докази того, що під час повторної інвентаризації запасів і залишків ТМЦ, здійсненої платником в ході проведення перевірки, були повністю спростовані всі наведені аргументи Головного управління ДФС у Київській області та підтверджено правомірність та правильність ведення ним бухгалтерського та податкового обліку, а також правильність і повноту формування показників валового доходу у ІІ півріччі 2018 року.
Отже, зазначене контролюючим органом в частині заниження суми єдиного податку в розмірі 5   833, 34 грн, що підлягає перерахуванню до бюджету, внаслідок заниження валового доходу в сумі 194 444, 68 грн, спростовується матеріалами справи та положеннями ПК України, а прийняте відповідачем у зв`язку із цим рішення підлягає скасуванню.
Щодо податкового повідомлення-рішення форми «Ш» № 0008861303, яким позивачеві визначене зобов`язання із штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного податку в сумі 12 039,96 грн., то як вже було зазначено судом вище, правильність, своєчасність і повнота сплати позивачем зобов`язань із єдиного податку протягом ІІ півріччя 2018 року підтверджується відповідними платіжними документами, які містяться в матеріалах справи, а факт несвоєчасного погашення платником зобов`язання був встановлений у неналежний спосіб.
Щодо рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 0008811303, яким до позивача застосовані штрафні санкції з ЄСВ на суму 13 473,78 грн, а також вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0008821303, якою позивачеві визначене зобов`язання із ЄСВ в сумі 60 349,06 грн.
Як вбачається з акту перевірки, податковий орган встановив заниження розміру чистого оподатковуваного доходу, на який нараховувався ЄСВ у 2017-2018 року з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, на загальну суму 287 636, 80 грн.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно із п.2 ч.1 ст. 7 Закону № 2464 базою для нарахування ЄСВ для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 2464 нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.
Колегія суддів вважає вірним зазначене судом першої інстанції про те, що оскільки платником доведено, що показники загального оподатковуваного доходу за відповідні періоди ним було визначено цілком коректно і правильно, а до складу валового доходу не включено суми по реалізації певної номенклатури ТМЦ, оскільки така номенклатура і не була реалізована, додаткового доходу в сумі 287 636, 80 грн платником у 2017-2018 року отримано не було, а доказів зворотнього податковий орган до суду не подав, то позивачем правомірно сформовано базу нарахування ЄСВ на підставі дійсних та достовірних даних фінансово-бухгалтерської та податкової звітності.
Відповідно до п. 5 розділу IV Інструкції № 449 зазначено, що обчислення сум єдиного внеску фізичними особами - підприємцями (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності) та результатів перевірок діяльності таких осіб, що призвела до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб. Платники, визначені п. 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) пункту 1 розділу II цієї Інструкції, здійснюють розрахунок єдиного внеску за календарний рік до 10 лютого наступного року на підставі даних річної податкової декларації. При визначенні доходу (прибутку), з якого сплачується єдиний внесок, враховується кількість місяців, у яких отримано дохід (прибуток). 
Як встановлено судом першої інстанції з даних звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску за 2017-2018 р.р., ця вимога законодавства позивачем також виконувалась в повному обсязі, контролюючим органом не встановлено фактів несвоєчасного подання платником звітів щодо сум нарахованого ЄСВ або подання таких звітів не у встановленому порядку та не за встановленою формою.
Відтак, висновки про заниження ФОП ОСОБА_1 сум ЄСВ, у 2017-2018 роках, є необґрунтованими, в результаті чого прийняті вимога № 0008821303 та рішення № 0008811303 від 10.07.2019 підлягають скасуванню.
Щодо податкового повідомлення-рішення № 0005211303 від 19.12.2019, прийнятого за наслідком застосування процедури адміністративного оскарження замість первинного податкового повідомлення-рішення форми «Р» № 0008751303, яким позивачеві визначене зобов`язання із ПДВ в сумі 138 054, 45 грн, в т.ч. за основним платежем - 92 036, 30 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 46 018, 15 грн. 
Згідно із п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з:
постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
ввезення товарів на митну територію України;
вивезення товарів за межі митної території України;
постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Пунктом 187.1 ст. 187 ПК України визначено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до окремих положень п. 198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів та послуг;
придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).
Згідно із п. 198.2 ст. 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
дата отримання платником податку товарів/послуг.
Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст.   193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у т.ч. інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи).
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.
Згідно із п.п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до акта перевірки, контролюючий орган пов`язує порушення платника п. 187.1 ст. 187 ПК України у вигляді заниження ПДВ у зв`язку з невключенням ФОП ОСОБА_1 до податкових зобов`язань суми реалізованих ТМЦ, що не відображені в податковому обліку та в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік та в податковій декларації платника єдиного податку-ФОП за 2018 рік. 
Так, ФОП ОСОБА_1 у 2017-2018 роках придбавав ТМЦ на загальну суму 460 181, 48 грн. (265 736, 80 грн за 2017 рік, 194 444, 68 грн за 2018 рік) задля отримання підприємницького доходу. Операції з придбання цих товарів знайшли належне відображення у бухгалтерській і податковій звітності ФОП ОСОБА_1 , всі податкові накладні по вказаних операціях купівлі-продажу своєчасно та в повному обсязі зареєстровані в ЄРПН. 
Проте, як вірно визначив суд першої інстанції, всупереч фактичним обставинам справи та за відсутності будь-яких первинних та інших документів, які давали би можливість стверджувати про дійсну (фактичну) реалізацію ТМЦ кінцевим споживачам, контролюючий орган прийшов до висновку про необхідність включення сум ПДВ з неіснуючої реалізації ТМЦ до складу податкових зобов`язань. 
Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що контролюючий орган в акті перевірки не зазначає жодного первинного документа (в т.ч. складеної та зареєстрованої належним чином в ЄРПН податкової накладної), який би підтвердував реалізацію ТМЦ і обов`язок ФОП ОСОБА_1 відносити суми отриманого ПДВ до складу податкових зобов`язань.
Отже, за відсутності достовірно підтвердженого факту подальшої реалізаці,ї платник мав правові підстави для віднесення всієї суми ПДВ із придбання ТМЦ до складу податкового кредиту з ПДВ за відповідний період.
До того ж, спірне рішення прийнято лише в грудні 2019 року на виконання рішення Державної податкової служби України від 19.09.2019 №2386/6/99-00-08-05-04, що надійшло до ГУ ДПС у Київській області 20.09.2019, що свідчить про прийняття останнього з порушенням строків. 
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відтак,    колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. 
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не підтверджують порушення позивачем норм Податкового кодексу, жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року. 
До того ж, колегія суддів наголошує, що Головне управління Державної податкової служби у Київській області в апеляційній скарзі обмежились лише викладом фактичних обставин, встановлених актом перевірки, та копіюванням положень чинного законодавства безвідносно до підстав звернення із даним адміністративним позовом та висновків суду першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги є абсолютно ідентичними тим, що вже були викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, та яким судом першої інстанції було надано вірну правову оцінку і задоволено позовні вимоги. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішень. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року - залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                     Л.В. Бєлова

Судді                                                                                           В.О. Аліменко, 

                                                                                                    Н.В. Безименна