КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 757/58340/18-ц                                            Головуючий у 1 інстанції: Батрин О.В.
провадження №22-ц/824/5531/2021                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 вересня 2021 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Музичко С.Г., Болотова Є.В.,
при секретарі Панчошній К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Перший Приморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про зняття арешту з майна, -
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» та Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в одеській області, в якому просив зняти арешт з усього нерухомого майна стосовно фізичної особи ОСОБА_1 .
Зазначав, що підставою внесення запису про арешт майна є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9117043 від 16.12.2013 року 18:02:18, ОСОБА_4, Одеське міське управління юстиції, Одеська область, накладений Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, код ЄДРПОУ: 35048685, адреса: Україна, 65026, Одеська обл., м. Одеса, Польський узвіз, 6 на підставі Постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника (з ідентифікатором), серія та номер: б/н винесену 13.12.2013 року ОСОБА_2 , Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, код ЄДРПОУ 35048685 та скасувати (виключити) запис про обтяження № 3877365 від 16.12.2013 року, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Вимоги обґрунтовував тим, що під час перевірки реєстру заборон на відчуження нерухомого майна, 01.10.2018 року ним було виявлено, що Першим Приморським відділом державної виконавчої служби міста Одеса головного територіального управління юстиції в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника (з ідентифікатором), серія та номер: б/н винесену 13.12.2013 року ОСОБА_2 , внесено до реєстру заборон запис про обтяження за № 3877365.
Вказував, що 05 жовтня 2018 року позивач направив до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса головного територіального управління юстиції в Одеській області заяву про скасування арешту, але відповідь на свою заяву позивач так і не отримав і арешт виконавчою службою не було знято, що і змусило його звернутися до суду з даним позовом.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 11 листопада 2020 року позов задоволено.
Знято арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , який було накладено на підставі постанови Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника, б/н, винесену 13.12.2013 року ОСОБА_2 , Першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.
Скасовано (виключити) запис про обтяження №3877365 від 16.12.2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Здійснено розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
Скаргу апелянт обгрунтовував тим, що у випадку накладення арешту у виконавчому провадженні належним відповідачем у справі повинен бути той орган, на підставі рішення якого відбулося накладення запобіжного заходу, а тому належним відповідачем має бути Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а не АТ КБ «ПриватБанк». 
Також зазначав, що позивач є боржником у виконавчому провадженні та не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме: оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VI  України, а тому позивачем не правильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 подала до апеляційного суду відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 листопада 2020 року без змін.
Зазначає, що іншого вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна в судовому порядку немає, а не зняття арешту та заборони обмежують права ОСОБА_1 як власника майна щодо розпорядження своїм майном.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі знищенням виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт та обтяження на все майно позивача, то відсутні підстави для подальшого застосування арешту та обтяження майна.
Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Судом встановлено, що на виконанні у Першому Приморському ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження АСВП №41227357 з примусового виконання виконавчого листа №1522/16069/12, виданого 22.11.2013 року Приморським районним судом міста Одеси, про стягнення з позивача на користь АТ КБ «Приватбанк» коштів у розмірі 1 967 283 грн. 29 коп.
Згідно з даними Автоматичної системи виконавчих проваджень 30 грудня 2014 року на підставі п.5 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент вчинення виконавчих дій) виконавче провадження було завершено, старшим державним виконавцем Першого Приморського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Зозулянським І.В. винесено постанову про повернення виконавчого документу Стягувачеві (АТ КБ «Приватбанк»).
Також встановлено, що 01 жовтня 2018 року під час перевірки реєстру заборон на відчуження нерухомого майна позивачем було виявлено винесену Першим Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника б/н від 13 грудня 2013 року, номер запису про обтяження за №3877365 (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.10.2018 року за № 139708854 - в матеріалах судової справи).
Також, 05 жовтня 2018 року ОСОБА_1  звернувся із заявою про скасування заборон відчуження нерухомого майна, однак матеріали виконавчого провадження були знищені у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання згідно Наказу Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року, а тому відсутня можливість вирішити зазначене питання в межах виконавчого провадження.
Відповідно до п.2 розділу XI, наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07.06.2017 року № 1829/5, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.
Згідно з п.1 розділу XI, наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07.06.2017 року № 1829/5 передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.
Зважаючи на викладене, оскільки виконавче провадження АСВП № 41227357 завершено 30.12.2014 року, воно було знищене.
У позовній заяві позивач посилається на порушення своїх майнових прав та порушення державним виконавцем приписів  Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції що діяла на момент вчинення виконавчих дій) в частині зняття арешту.
Згідно з положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року №5 позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року N 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).
На позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна.
Норми Закону № 606-XIV містять комплекс дій обов`язкового характеру, які повинен вчиняти державний виконавець в процесі виконання рішення.
Одним із його заходів є звернення стягнення на майно боржника, яке відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Згідно з вимогами частин першої та другої статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також проведенням опису майна боржника і накладення на нього арешту. 
           Відповідно до ч.2 ст.446 ЦПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням рішень інших органів(посадових осіб), вирішуються судом за місцем виконання відповідного рішення.
10.09.2020 року під час судового засідання судом поставлено на обговорення питання, щодо передачі справи за підсудністю, оскільки згідно з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно об`єкт нерухомого майна, на який накладено арешт знаходиться : АДРЕСА_1 . Будь-яких інших доказів на момент ухвалення судом рішення про передачу справи за підсудністю станом на дату засідання (10.09.2020року) суду не було надано.
Представники сторін, які були присутні в судовому засіданні, проти передачі справи за підсудністю не заперечували.
У зв`язку з чим під час судового засідання 10.09.2020 року судом ухвалено передати справу за підсудністю до належного суду, що зафіксовано судом засобами технічної фіксації.
Всупереч зазначеного 19.01.2021 року на адресу Відповідача (АТ КБ «ПриватБанк») надійшла копія рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.11,2020р, яким судом позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Датою винесення рішення є 11.11.2020 року і відповідач (АТ КБ «ПриватБанк») не був обізнаний про дату засідання, фактично суд виніс рішення без наявності в справі належних доказів повідомлення відповідача у справі, чим позбавив права на подання заперечень та пояснень, адже по факту відповідач (АТ КБ «ПриватБанк») був впевнений, що справа передана за підсудністю до належного суду.
 Також судом було порушено норми процесуального права, оскільки судом прийняті до уваги при прийнятті рішення докази які не були подані у встановлений законом строк, крім того дані докази не були надіслані іншим учасникам справи. 
В описовій частині рішення Судом зазначені обставини які не відповідають матеріалам справи, зокрема судом зазначено, що :
«Представник відповідача, яка була присутня у судовому засіданні, у задоволенні заяви позивача про збільшення позовних вимог не заперечувала».
Проте, дана обставина не відповідає дійсності, оскільки представник відповідача в судовому засіданні, яке призначене до розгляду справи по суті (на якому суд і визначив передати справу за підсудністю до належного суду), заперечувала проти задоволення позовних вимог і підтвердженням цього є відповідний запис технічної фіксації. Крім того, відповідачем (АТ КБ «ПриватБанк») було подано відзив на позовну заяву з відповідними запереченнями проти позовної заяви.
 Також АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем по справі, оскільки відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.10.2018 року, що наданий позивачем до позовної заяви, підставою виникнення обтяження є постанова про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника (з ідентифікатором), серія та номер: б/н, виданий 13.12.2013, видавник: ОСОБА_2 , Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.
У випадку накладення арешту у виконавчому провадженні належним відповідачем по справі повинен бути той орган, на підставі рішення якого відбулося накладення вказаного запобіжного заходу, а відтак належним відповідачем по справі має бути Перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а не АТ КБ «ПриватБанк».
Судом при ухваленні рішення не надано жодної оцінки даним фактам та не зазначено мотивів відхилення доводів відповідача (АТ КБ «ПриватБанк»).
           Позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
За ч.1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Позивач є боржником у виконавчому провадженні і він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №658/715/16-ц (провадження №14- 299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, ч.1 статті 59, статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження»
При цьому, посилання суду на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів.    Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Отже, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Позивач ( ОСОБА_1 ) в позовні заяві зазначає, що обтяження було накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де він є боржником (доказів сплати заборгованості позивачем до суду першої інстанції не надано).
Отже, позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Виходячи з вищевикладеного, рішення чуду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 листопада 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові  ОСОБА_1 відмовити.
Також, в порядку ст.141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн. 20 коп. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  задовольнити.
Рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 листопада 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Перший Приморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про зняття арешту з майна відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий:  

Судді: