Постанова
Іменем України
 
15 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа №202/7607/14-ц
провадження №61-11953св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцова Надія Володимирівна, про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року  у складі колегії суддів: Макарова М. О., Петешенкової М. Ю., Пищиди М. М.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_4 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцова Надія Володимирівна,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
1.   У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцова Н. В., 
з позовом, у якому просила визнати недійсними:
договір дарування нежитлового приміщення, укладений між 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є нежитлове приміщення НОМЕР_1, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;
договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
2.   Позовна заява мотивована тим, що 03 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про стягнення 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 
704 820 грн. ОСОБА_5 був присутній в судовому засіданні під час проголошення рішення суду. 
3.   З метою уникнення виконання грошового зобов`язання, встановленого судовим рішенням, ОСОБА_2 14 лютого 2014 року уклав договори дарування, що передбачали відчуження на користь його дружини ОСОБА_3 всього належного йому нерухомого майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_2 та нежитлового приміщення, офіс НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1 . 
4.   Внаслідок безоплатного відчуження нерухомого майна примусове виконання рішення суду про стягнення грошових коштів 
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стало неможливим. 
5.   На дату подання позову відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа, виданого на користь ОСОБА_1 . Причиною неможливості виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року є відсутність майна та коштів, на які може бути звернене стягнення для задоволення вимог стягувача. 
6.   Позивач указувала, що вчинення ОСОБА_2 вищезазначених договорів дарування нерухомого майна на користь своєї дружини, пов`язано із намаганнями уникнути зобов`язань, визначених судовим рішенням, є безумовною підставою для визнання спірних правочинів недійсними відповідно до статті 234 ЦК України.
7.   Посилаючись на викладені обставини, позивач просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
8.   Справа судами розглядалась неодноразово.
9.   Останнім рішенням Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року у складі судді 
Волошина Є. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення - офісу НОМЕР_1 у будинку 
АДРЕСА_3 від 14 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцовою Н. В. та зареєстрований 
у реєстрі за № 329. Визнано недійсним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_2 від 14 лютого 
2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевцовою Н. В. та зареєстрований у реєстрі за №327. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
10.   Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні договори дарування за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, вчинені з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
11.   Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 
2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено. Рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року скасовано, прийнято постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
12.   Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги є не доведеними так як спірні правочини не мають ознак фіктивності, оскільки вчинені з інших підстав, а не ухилення від виконання рішення суду.
13.   Вирішуючи спір, апеляційний суд послався на правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) 
та постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та 
від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14.   У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року, ОСОБА_6 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
15.   Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважається, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
16.   Аналогічна за змістом правова позиція щодо ознак фраудаторності правочину, укладеного з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення боргу чи іншого зобов`язання, викладена в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 та від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19.
17.   В супереч приписам статей  13, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції вдався до ревізії правовідносин сторін спору з іншими особами, які не приймають участь у справі, зокрема, з ОСОБА_7 , та вирішив питання про наявність у ОСОБА_1 кореспондуючих обов`язків по поверненню грошових коштів перед ОСОБА_2 , прямо не послався, однак, фактично застосував приписи частини четвертої статті 65 СК України.
18.   Крім того суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог і вирішив питання про існування обов`язків позивачки перед відповідачем, хоча останнім відповідні вимоги не ставилися та не були предметом дослідження в суді першої інстанції.
 
Доводи інших учасників справи
19.   03 вересня 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу.
20.   Даний відзив колегія суддів не бере до уваги, оскільки він не відповідає вимогам частини четвертої статті 395 ЦПК України, так як не містить доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
21.   Інші учасники справи відзиву щодо  вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
22.   Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.
23.   Ухвалою  Верховного Суду від 07 вересня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24.   Заочним рішенням Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 27 травня 2010 року із чоловіка позивача 
ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за розпискою в сумі 400 000 грн, що є еквівалентом 50 000 доларів США та 18 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження.
25.   Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року чоловік позивача ОСОБА_7 був засуджений за частиною четвертою статті 190 КК України (в редакції від 15 квітня 2008 року), частинами першою-третьою статті  358 КК України (в редакції від 05 квітня 2001 року) до восьми років ув`язнення з конфіскацією 1/2 частини особисто йому належного майна, а також стягнуто із засудженого на користь, зокрема, ТОВ «Альянс», засновником якого був ОСОБА_2 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в результаті злочину 1 495 000 грн.
26.   Цим вироком встановлено, що ОСОБА_7 шляхом шахрайства заволодів грошовими коштами ТОВ «Альянс» в сумі 1 495 000 грн.
27.   Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 03 лютого 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 704 820,50 грн. Рішення набрало законної сили, звернуто до виконання.
28.   14 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, згідно з якими ОСОБА_2 , як дарувальник, 
і ОСОБА_3 - обдарована, уклали договір про таке: дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність нежиле приміщення - офіс, розташований за адресою: АДРЕСА_4 . 
29.   Цього ж дня, 14 лютого 2014 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений ще один нотаріально посвідчений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 , як дарувальник з однієї сторони, і ОСОБА_3 , як обдарована, з іншої сторони, уклали договір, за яким дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність домоволодіння, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_2 . 
30.   Факт перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 06 липня 1985 року підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.
31.   Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірваний 
19 вересня 2014 року.
32.   Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року чоловіка позивача ОСОБА_7 засуджено за частиною третьою статті 27, частиною першою статті 14, пункту 11 частини другої статті 115 КК України (організація готування до умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого на замовлення).
33.   Цим вироком встановлено, що ОСОБА_7 у 2014 році (точну дату не встановлено) замовив умисне вбивство ОСОБА_2 та внаслідок своєчасного звернення відповідача ОСОБА_2 до правоохоронних органів, його життя було врятовано.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
34.   Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
35.   Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
36.   Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
37.   Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
38.   Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
39.   У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 оспорює законність нотаріально посвідчених договорів дарування нерухомого майна: нежитлового приміщення 
АДРЕСА_1 та домоволодіння і земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , укладені 14 лютого 2014 року між 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з підстав передбачених статтею 234 ЦК України.
40.   Особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважається, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження № 14-260цс19).
41.   Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).
42.   Відповідно до статей 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
43.   В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що дарування ОСОБА_2 нерухомого майна на користь своєї дружини пов`язано із намаганнями уникнути виконати грошове зобов`язання за судовим рішенням, яке підлягає виконанню.
44.   Апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог. Суд апеляційної інстанції врахував пояснення відповідача 
ОСОБА_2 , у яких він указував, що саме дізнавшись у грудні 
2013 року про намір ОСОБА_7 його вбивства, відповідач змушений вчинити дії з метою безпеки і збереження свого життя та усунення негативних наслідків для своєї сім`ї, а саме наприкінці грудня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Посольства Республіки Польща із заявою про надання виду на проживання, який йому було надано у 2014 році за національною ознакою та відповідно виїхав на проживання до Республіки Польща, де зареєстрований в АДРЕСА_5 . За цих же обставин ОСОБА_2 уклав договори дарування з своєю дружиною ОСОБА_3 всього свого нерухомого майна, а в подальшому 19 вересня 2014 року розірвав шлюб із нею. Позивач та її представник цих обставин не спростували.
45.   Апеляційний суд також дійшов висновку, що сторони оспорених договорів прагнули реального настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, зокрема ОСОБА_3 фактично переоформила особові рахунки на нерухомість через рік після укладення спірних договорів.
46.   При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
47.   Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
48.   Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року 
№ 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
49.   Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
50.   Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження № 14-260цс19).
51.   У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
52.   У постанові від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20) Верховний Суд дійшов висновку про те, що відчуження боржником майна після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості є недобросовісною дією та зловживанням правами, оскільки порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Верховний Суд указав, що перехід права власності на вказаний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між сторонами договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.
53.   У справі, яка переглядається, рішення суду про стягнення 
з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу було ухвалено 03 лютого 2014 року, а оспорені  договори було укладено 14 лютого 2014 року, тобто через 11 днів.
54.   Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_2 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_1 , отже міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.
55.   Також вірним є висновок місцевого суду про безпідставність тверджень ОСОБА_2 що укладання спірних договорів дарування зумовлено побоюванням за своє життя та життя своїх близьких, а саме замовлення з боку чоловіка ОСОБА_1 , вбивства ОСОБА_2 , так як оскаржувані договори дарування були укладені ОСОБА_2 
14 лютого 2014 року, а про замовлення вбивства останньому стало відомо лише 17 грудня 2014 року, тобто зі спливом 10 місяців.
56.   Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог заслуговує на увагу, так як встановлення існування у позивача ОСОБА_1 , перед відповідачем ОСОБА_2 грошових зобов`язань не є предметом доказування та дослідження у цій справі.
57.   Встановивши, що спірні договори дарування за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, вчинені з порушенням частин першої  та п`ятої статті 203 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання таких договорів недійсним відповідно до статті  234 ЦК України.
58.   З огляду на наведене, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, свідчать, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
59.   Згідно із пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право  скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
60.   Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково 
і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
61.   Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.
62.   Скасовуючи правильне по суті рішення суду першої інстанції 
та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.  
63.   Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційним судом допущено помилку 
в застосуванні норм матеріального права, судове рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню 
із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
64. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
65. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
66. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку 
з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
67. З огляду на задоволення касаційної скарги  ОСОБА_1 скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції, судовий збір, нею сплачений за перегляд справи 
в суді касаційної інстанції у розмірі 487,20  грн підлягає компенсації за рахунок  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 червня 2021 року  скасувати, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 12 жовтня 2018 року залишити в силі.
3.Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн судового збору за перегляд справи в суді касаційної інстанції.
4. Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1            243,60 грн судового збору за перегляд справи в суді касаційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                       А. І. Грушицький
 
                                                                                                         І. В. Литвиненко
 
                                                                                                         Є. В. Петров
 
                                                                                                         О. С. Ткачук