ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 серпня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/273/21
Головуючий у першій інстанції - Вовченко А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/942/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2021 року та додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи,
місце ухвалення судового рішення - м. Ічня,
час проголошення рішення суду першої інстанції - об 11 год 23 хв.

                                      У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ «Укрзалізниця», в якому просила стягнути на її користь 400 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 06 квітня 2018 року, о 21 год, у с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області на пероні залізничного переїзду електропотяг напрямком «Київ-Фастів» збив її дочку, ОСОБА_2 , 1994 року народження, яка від отриманих травм померла в лікарні. Кримінальне провадження, яке порушувалося за фактом нещасного випадку, було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Зазначала, що у зв`язку з раптовою втратою самої рідної людини вона зазнала моральних та глибоких душевних страждань, що призвело до порушення звичного способу життя, пов`язаного зі смертю та похованням доньки, втрати надії на допомогу в старості, через що вона лишилася душевного спокою, постійно відчуває негативні емоції, переживає та перебуває у пригніченому стані. Завдану моральну шкоду оцінює  у 400 000 грн, яка має бути стягнута з АТ «Укрзалізниця», оскільки електропотяг перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», а машиніст указаного потягу ОСОБА_3 під час ДТП знаходився при виконанні трудових обов`язків.    
Рішенням від 21 квітня 2021 року Ічнянський районний суд позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачки 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання розподілу судових витрат. 
Додатковим рішенням від 27 квітня 2021 року Ічнянський районний суд заяву представника позивачки - адвоката Таргонія В.М. задовольнив частково та стягнув з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн.
В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця», вважаючи рішення суду незаконним і необґрунтованим та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Ічнянського районного суду від 21 квітня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 27 квітня 2021 року, та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні заявлених позивачкою вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дослідив належним чином фактичних обставин справи щодо загибелі дочки позивачки, зокрема того, що громадянка ОСОБА_2 на попереджувальні сигнали великої та малої гучності не відреагувала, від залізничної колії на безпечну дистанцію не відійшла, чим порушила п. 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.
Представник відповідача зазначає, що наведені обставини зафіксовані в акті службового розслідування нещасного випадку, який був складений у відповідності до постанови КМУ від 22 березня 2001 року № 270 «Про затвердження порядку розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру».
Звертає увагу, що у матеріалах кримінального провадження містяться пояснення свідків про те, що загибла мала запальний характер та психічні розлади, вживала алкогольні напої та неодноразово повідомляла про свої наміри покінчити життя самогубством. В день її загибелі дівчину бачили на залізничній колії, вона емоційно розмовляла по мобільному телефону, на зауваження чергового по переїзду не реагувала. Згідно з експертним висновком від 05 травня 2018 року в крові ОСОБА_2 був виявлений етиловий спирт у концентрації 1,47 %о, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння. Вищенаведені обставини фактично свідчать про наявний умисел в діях потерпілої.
На його переконання, відсутність вини або протиправних дій АТ «Укрзалізниця» повністю доведена матеріалами справи, оскільки смерть потерпілої настала через її власну необережність, перебування у стані алкогольного сп`яніння та нехтування правилами безпеки. Крім того, слідчим винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Отже, застосування судом при вирішенні спору ч. 2 ст. 1166, ч. 5 ст. 1187 та ч. 2 ст. 1193 ЦК України є помилковим.
У наданому відзиві представник позивачки - адвокат Таргоній В.М., не погоджуючись з обґрунтуванням апеляційної скарги, просить залишити в силі рішення Ічнянського районного суду від 21 квітня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 квітня 2021 року. Доводи відзиву зводяться до безпідставності тверджень скаржника про те, що смерть потерпілої настала через її власну необережність, перебування у стані алкогольного сп`яніння та порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті.
Представник позивачки указує, що саме наведена поведінка загиблої і є грубою необережністю, а не простою необачністю чи умислом, і питання про те, чи є допущена потерпілою необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи. 
Звертає увагу на те, що свідки, покази яких містяться в матеріалах кримінального провадження та на які посилається скаржник, не були допитані в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи, і жодна із сторін не заявляла клопотання про виклик цих осіб до суду.
Зазначає, що районним судом правильно застосовано приписи ч. 2 ст. 1193 ЦК України, згідно з якими у випадку грубої необережності потерпілого розмір відшкодування має бути зменшено, але відмовлено цілком у відшкодуванні бути не може, що повністю узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18. 
Наголошує на тому, що суд першої інстанції, врахувавши ступінь, глибину та тривалість душевних страждань, а також вимоги розумності і справедливості, частково задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди та зменшив розмір такого відшкодування до 100 000 грн із первісно заявленої суми у 400 000 грн, з чим й погоджується позивачка.  
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з посиланням на ч. 2 ст. 1167 та ч. 2 ст. 1168 ЦК України, дійшов висновку, що позивачка наділена правом вимагати відшкодування їй моральної шкоди, спричиненої в результаті смерті дочки, яка сталася внаслідок наїзду на останню електропотягу.
Дійшовши висновку про стягнення на користь позивачки 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, районний суд відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України врахував те, що ОСОБА_2 знаходилась у стані алкогольного сп`яніння легкого ступеню та стані нервового збудження, і, знаючи про небезпечність перебування на пероні залізничного переїзду, не реагувала на попереджувальні сигнали, належним чином не усвідомлюючи всієї навколишньої обстановки, чим не дотрималася правил небезпеки. Суд указав, що відшкодування моральної шкоди у такому розмірі буде співмірним із спричиненими ОСОБА_1 душевних страждань та відповідатиме принципам розумності і справедливості, а також не матиме наслідком збагачення останньої за рахунок відповідача.
Задовольняючи частково заяву про відшкодування на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції послався на часткове задоволення позовних вимог, що у пропорційному відношенні становить 25 %, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність відшкодування на користь позивачки 2 500 грн витрат на правову допомогу.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 13, 14, 15).
06 квітня 2018 року близько 21 год в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області на пероні залізничного переїзду електропотяг з напрямком «Київ-Фастів» збив ОСОБА_2 , яка цього ж дня померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11). 
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 212 від 07 квітня 2018 року смерть ОСОБА_2 настала внаслідок нещасного випадку поза виробництвом - травмування при зіткненні з потягом, причина смерті - поєднана травма голови, грудей, живота і лівої гомілки (а.с. 12).
07 квітня 2018 року за фактом цієї події відомості були внесені до ЄРДР за № 12018110200002205 та розпочате досудове розслідування (а.с. 7). 
З копії акту службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України ВП «Київська дистанція колії» РФ «Південно-Західна залізниця» № 5 від 10 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 на попереджувальні сигнали великої та малої гучності не відреагувала, від залізничної колії на безпечну відстань не відійшла, чим порушила вимоги п. 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України (а.с. 55-56).
Відповідно до висновку експертного дослідження № 212, проведеного у період з 07 квітня по 05 травня 2018 року та наявного у матеріалах кримінального провадження № 12018110200002205, смерть ОСОБА_2 наступила від поєднаної травми голови, грудей, живота та лівої гомілки, а виявлена в крові загиблої кількість етилового спирту 1,47%о за життя могла відповідати легкому ступеню алкогольного сп`яніння.
Постановою слідчого СВ Києво-Святошинського ВП в Київській області від 12 вересня 2019 року кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, внесене до ЄРДР за № 12018110200002205 від 07 квітня 2018 року, було закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 8).
Згідно з наданою АТ «Укрзалізниця» інформацією електровоз ЧС8 № 004 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с. 9), а машиніст електровоза ОСОБА_3 , який керував ним в момент наїзду, з 03 липня 1992 року працює у виробничому підрозділі локомотивне депо «Київ-Пасажирський» (а.с. 10).
Звернувшись з позовом до АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, ОСОБА_1 зазначала про те, що через загибель її дочки вона зазнала неймовірних душевних страждань, що негативно відобразилося на її емоційному стані та призвело до необхідності докладати зусиль для зміни звичного для неї способу життя.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.
За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною  шкодою  слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних  явищ, заподіяних фізичній чи юридичній  особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до  чинного  законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у  приниженні  честі,  гідності,  престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через   неможливість продовження активного  громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно  від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),  яких   зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан  здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих  стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із  засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови).
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Пункт 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України вказує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. 
За змістом до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Частиною 2 ст. 1193 ЦК України закріплено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
Так, за матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 21 год в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області на пероні залізничного переїзду електропотяг з напрямком «Київ-Фастів» збив ОСОБА_2 , яка цього ж дня померла. Смерть потерпілої настала внаслідок травмування при зіткненні з потягом, причина смерті - поєднана травма голови, грудей, живота і лівої гомілки.
Електровоз ЧС8 № 004, який скоїв наїзд на ОСОБА_2 , перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», а машиніст електровоза, який керував ним в момент наїзду, працює у виробничому підрозділі локомотивне депо «Київ-Пасажирський».
Постановою слідчого від 12 вересня 2019 року кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, внесене до ЄРДР за № 12018110200002205 від 07 квітня 2018 року, було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Як у своєму відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця», не визнаючи позовні вимоги, посилалось на ту обставину, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок її умислу на спричинення такої шкоди, оскільки потерпіла не відреагувала на попереджувальні сигнали великої та малої гучності та не відійшла на безпечну відстань від залізничної колії, чим порушила п. 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.
Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить висновку, що відсутність вини водія електропотягу та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачці моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).
Крім цього, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи не було доведено належними доказами, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_2 , як на цьому наголошує відповідач.
Під умислом слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому така особа повинна розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Суд першої інстанції, встановлюючи обставини справи з огляду на наявну в ній доказову базу, зробив правильний висновок про те, що виникненню та спричиненню шкоди сприяла груба необережність потерпілої ОСОБА_2 , яка, перебуваючи у стані легкого алкогольного сп`яніння та стані нервового збудження, належним чином не усвідомлювала навколишньої обстановки, через що знехтувала Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті. Доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.
Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу про те, що свідки, на покази яких посилається відповідач, як підставу для висновку про намір ОСОБА_2 на скоєння самогубства, в суді першої інстанції не допитувались і такі клопотання не заявлялись.
Матеріали кримінального провадження місять лише один протокол допиту особи, як свідка. Проте, опитана як свідок ОСОБА_5 , не була очевидцем події і повідомила, що про суїцидальні настрої ОСОБА_2 їй відомо зі слів матері потерпілої. Матеріали цивільної справи не містять даних, підтверджених медичними документами, щодо наявності психічних розладів у загиблої або щодо її перебування на обліку у лікаря-психіатра. 
Інші опитані слідчим за фактом події особи про кримінальну відповідальність не попереджались, надали письмові пояснення. Таким чином, посилання в апеляційній скарзі відповідача на покази свідка ОСОБА_6 є неспроможними, оскільки останній слідчим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень або відмову від давання свідчень не попереджався, а складений за результатами опитування документ є поясненням, а не протоколом його допиту. Отже, суд вважає, що матеріали кримінального провадження, на які посилається відповідач, як підставу для звільнення від відшкодування моральної шкоди, не можуть бути беззаперечним доказом вчинення ОСОБА_2 самогубства. 
За таких обставин, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_1 про завдання їй моральної шкоди через смерть дочки знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди за рахунок АТ «Укрзалізниця».  
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн, яку належить стягнути на користь позивачки, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, врахував спричинені їй душевні страждання та указав, що саме такий розмір відшкодування не матиме наслідком збагачення останньої за рахунок відповідача.
Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі,  гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною  дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз,  тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. 
Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
На думку колегії суддів, з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань позивачки, пов`язаних зі смертю дочки, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм та порушило звичний спосіб життя, розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн (із первісно заявлених 400 000 грн) судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, й підстав для його зменшення чи збільшення не вбачається.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування  відсутні. 
Зазначаючи про необхідність скасування додаткового рішення суду Ічнянського районного суду від 27 квітня 2021 року, яким було стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачки витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн, скаржник не наводить доводів, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість прийнятого рішення, а відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У зв`язку з наведеним апеляційний суд не вбачає законних підстав для перегляду додаткового рішення суду Ічнянського районного суду від 27 квітня 2021 року.                      
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2021 року та додаткове рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року. 

Головуюча:                                        Судді: