Ухвала
Іменем України
 
13 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 522/10375/19
провадження № 61-10812ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Руслана Юрійовича на постанову Одеського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Борисова Ніна Вадимівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: встановити факт проживання однією сім`єю його та ОСОБА_2 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , а саме - з 2011 року по 2017 рік; визнати його спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 .
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який був одинокою людиною, не мав дружини та дітей. Не маючи власної сім`ї, ОСОБА_2 весь свій час присвячував йому та брав участь в його вихованні у дитячому віці. Подорослішавши, він продовжував підтримувати зв`язок з ОСОБА_2 . У 2004 році він побачив, що ОСОБА_2 вже не може самостійно наводити лад у своєму домогосподарстві та потребує допомоги, у зв`язку з чим він забрав його до своєї родини і протягом 13 років піклувався про нього до дня смерті та в подальшому здійснив поховання. Викладені обставини стали підставою звернення до суду, оскільки він бажає прийняти спадщину після смерті ОСОБА_2 .
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року позов задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 понад п`ять років з 2011 року по 2017 рік, а саме - до часу відкриття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач проживав з померлим ОСОБА_2 однією сім`єю, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільний бюджет. Позивач за спільні з померлим кошти оплачував медичні послуги, купував ліки, оплачував комунальні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій. Після смерті ОСОБА_2 позивач займався організацією його поховання. Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків. За життя ОСОБА_2 не складав заповіту та не має інших спадкоємців, тому суд дійшов висновку про визнання ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 .
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження факту його проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю та не доведено їх спільного проживання, пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних прав та обов`язків протягом не менше 5 років до відкриття спадщини, тому в суду відсутні підстави для визнання такого факту доведеним. Показання свідків і 3 спільні фотографії позивача зі спадкодавцем, не можуть підтверджувати факт проживання однією сім`єю (спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків) протягом не менше 5 років до відкриття спадщини та не є визначальними у вирішенні цього питання. Відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю унеможливлює визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 , оскільки ці вимоги є похідними від вимог про встановлення факту проживання позивача однією сім`єю зі спадкодавцем.
 
29 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов Р. Ю. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року.
 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем були надані достатні докази для визнання факту проживання його із спадкодавцем однією сім`єю протягом 5 років, яким місцевий суд дав належну правову оцінку. Такими доказами є: копії світлин із зображенням спадкодавця з позивачем; копії фіскальних чеків із супермаркету, аптек тощо; копія договору про надання послуг з підбору персоналу (доглядальниці) від 12 серпня 2017 року № 299; квитанція до прибуткового касового ордера від 13 вересня 2017 року № 658 про оплату ритуальних послуг; показання свідків. Натомість апеляційний суд не дотримався принципу оцінки доказів і не навів доводів про їх недостовірність. Апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 12 серпня 2019 року у справі № 521/16365/15, від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц, від 24 вересня 2020 року у справі № 644/5818/18, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 644/4284/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 638/20596/16, про те, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, серії НОМЕР_1 , актовий запис від 12 вересня 2017 року № 9432. Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на майно померлого.
 
Вважаючи себе спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 10 січня 2018 року звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського округу Борисової Н. В. із заявою про прийняття спадщини як особа, яка більше 5 років проживала однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 , на підставі якої заведено спадкову справу № 1/2018 та запропоновано надати документи, що підтверджують право на спадкування.
 
ОСОБА_2 не складав заповіту, спадкоємці першої черги після його смерті відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 1/2018.
 
Факт проживання позивача в період з 2011 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 однією сім`єю підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_3 (дружина позивача) та ОСОБА_4 .
 
На підтвердження факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше, як 5 років до часу відкриття спадщини, позивач надав такі документи та докази: копії трьох фотокарток без чіткого відображення або зазначення часу (дата, рік), коли здійснена фотозйомка, осіб, які зображені на фотокартках та подій (події), які зафіксовані за допомогою фотозйомки; копії фіскальних чеків супермаркету «Сільпо» та «Копійка», датовані серпнем-вереснем 2017 року, копії фіскальних чеків аптечних установ, датовані вереснем 2017 року, копії на придбання сорочки та костюму, датовані 12 вересня 2017 року; копії заяви про підбір персоналу від 28 серпня 2017 року; копію договору про надання послуг з підбору персоналу (доглядальниці) від 12 серпня 2017 року № 299; медичні документи про обстеження та лікування ОСОБА_2 у клініках міста Одеси, які датовані серпнем-вереснем 2016 року та серпнем-вереснем 2017 року; свідоцтво про смерть ОСОБА_2 від 12 вересня 2017 року; витяг з державного реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_2 , виданий Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області на запит ОСОБА_5 для отримання допомоги на поховання; лікарське свідоцтво про смерть від 11 вересня 2017 року № 3000, в якому зазначено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вдома за адресою: АДРЕСА_1 ; квитанцію до прибуткового касового ордера від 13 вересня 2017 року № 658 про оплату приватному підприємцю 23 035 грн згідно з договором замовлення без номера та дати.
 
Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Філатова 60» ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Із заяви ОСОБА_2 про призначення субсидії, поданої до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, вбачається, що будучи попередженим про правові наслідки надання недостовірної інформації, ОСОБА_2 зазначив, що проживає один і потребує субсидії, додавши до цієї заяви необхідні документи на підтвердження повідомлених ним відомостей. На обліку в Департаменті праці та соціальної політики Одеської міської ради як отримувач субсидії ОСОБА_2 перебував з 01 грудня 2015 року до 01 вересня 2017 року.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Зі змісту наданих позивачем доказів не вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 протягом останніх 5 років, які передували відкриттю спадщини, проживав однією сім`єю з позивачем     ОСОБА_1 (спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків). Факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю протягом останніх 5 років, що передували відкриттю спадщини, підтвердили лише допитані в судовому засіданні двоє свідків. Показання свідків і три спільні фотографії позивача зі спадкодавцем не підтверджують факт проживання ними однією сім`єю (спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків) протягом не менше 5 років до відкриття спадщини та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.
 
Наведені висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), які апеляційний суд застосував в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
 
Висновки апеляційного суду в цій справі узгоджуються із вказаними правовими висновками Верховного Суду.
 
Доводи заявника про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 12 серпня 2019 року у справі № 521/16365/15, від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц, від 24 вересня 2020 року у справі № 644/5818/18, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 644/4284/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 638/20596/16, є безпідставними, оскільки зазначені в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду висновки щодо застосування статті 1264 ЦК України, статей 76-80, 89 ЦПК України не суперечать правовим висновкам, викладеним у вказаних заявником постановах Верховного Суду. Крім того, касаційна скарга не містить належного обґрунтування щодо незастосування апеляційним судом відповідних висновків Верховного Суду. Натомість аргументи заявника, поєднані з цитуванням окремих висновків, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду, зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами цієї справи та оцінкою ним доказів.
 
Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
 
Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Разом з тим висновки апеляційного суду в цій справі щодо відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги у зв`язку з їх недоведеністю узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду. 
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження           № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження в цій справі необхідно відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Руслана Юрійовича на постанову Одеського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Борисова Ніна Вадимівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко