ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 вересня 2021 року
м. Харків

справа № 637/933/20
провадження № 22-ц/818/2483/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Нестеренко Ірини Сергіївни – представника Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 18 січня 2021 року в складі судді Островської Н.І.,

у с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі – ДКС України) та просила: зобов`язати відповідача виконати рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 27 червня 2019 року про стягнення за рахунок державного бюджету України з ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 41 573,50 грн, завданої внаслідок незаконних дій посадових осіб Головного управління Національної поліції в Харківській області та прокуратури Харківської області щодо незаконного притягнення до кримінальної відповідальності; стягнути з держави в особі ДКС України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 3 % річних в розмірі 1 040,00 грн та 2 424,00 грн інфляційних втрат.
Позов мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 27 червня 2019 року стягнуто за рахунок державного бюджету України з ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь моральну шкоду в розмірі 41 573,50 грн. 02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 направила на адресу ДКС України заяву про виконання рішення суду та прийняття до виконання виконавчого листа.
Зазначає, що станом на 04 вересня 2020 року рішення суду не виконано, у зв`язку з чим вона має право на стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України.

18 січня 2021 року ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву, в якій просила стягнути з держави в особі ДКС України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь 3 % річних в розмірі 3 464,00 грн. Зазначила про виконання ДКС України рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 27 червня 2019 року в повному обсязі та виплату їй 30 грудня 2020 року грошової суми в розмірі 41 573,50 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з держави в особі ДКС України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 3 % річних в розмірі 3 464,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 27 червня 2019 року, яким стягнуто за рахунок державного бюджету України з ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 41 573,50 грн було виконано лише 30 грудня 2020 року. Тому, на підставі статті 625 ЦК України позивач має право на стягнення на її користь 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання зобов`язання.

15 лютого 2021 року ОСОБА_4 – представник ДКС України подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції залишив поза увагою, що спірні правовідносини, які виникають з приводу виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно – правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Зазначає, що правові підстави для стягнення на користь позивача 3 % річних відсутні, оскільки 30 грудня 2020 року ДКС України виконало рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 27 червня 2019 року в повному обсязі, виплативши ОСОБА_2 30 грудня 2020 року грошову суму в розмірі 41 573,50 грн.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 27 червня 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ДКС України про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто за рахунок державного бюджету України з ДКС України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 4 1573,50 грн, заподіяну внаслідок незаконних дій посадових осіб Головного управління Національної поліції в Харківській області та прокуратури Харківської області щодо незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (а. с. 10 - 14).

02 жовтня 2019 року ОСОБА_2 направила на адресу ДКС України виконавчий лист, виданий Шевченківським районним судом Харківській області від 27 липня 2019 року (а. с. 17 - 20).

Листом ДКС України від 10 вересня 2020 року ОСОБА_2 було повідомлено, що безспірне списання коштів здійснюється в порядку черговості та в межах бюджетних призначень. У поточному 2020 році встановленого обсягу коштів недостатньо для погашення заборгованості за вказаним виконавчим листом.

30 грудня 2020 року ДКС України виконало рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 27 червня 2019 року в повному обсязі, виплативши ОСОБА_2 30 грудня 2020 року грошову суму в розмірі 41 573,50 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.

У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання.

Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь - яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, яким відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу грошову суму в розмірі 41 573,50 грн.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати грошової компенсації моральної шкоди, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку про те, що у позивача виникло право на застосування наслідків порушення відповідачем свого грошового зобов`язання у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини, які виникають з приводу виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно – правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) є безпідставними, оскільки відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Нестеренко Ірини Сергіївни – представника Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 18 січня 2021 року – залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2021 року.

Головуючий                                                                                   А.В. Котелевець

Судді                                                                                                 І.В. Бурлака

В.Б. Яцина