П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/8167/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева М.С.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
28 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Курка О. П.  Білої Л.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової прокуратури Центрального регіону України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Офіс Генерального прокурора про визнання протиправими дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В червні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до військової прокуратури Центрального регіону України, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Офіс Генерального прокурора, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії військової прокуратури Центрального регіону України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати (грошового забезпечення) в період з 01.07.2015 по 31.10.2019 включно, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру";
- зобов`язати військову прокуратуру Центрального регіону України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату (грошове забезпечення) за період з 01.07.2015 по 31.10.2019 включно, відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що протиправними діями відповідача було порушено його право на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої ч. 3ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а також порушені конституційні права визначені ст., ст. 3, 19, 43 Конституції України та права закріплені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що згідно ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" в редакції від 14.10.2014 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Законом України 113-IX від 19.09.2019 були внесені зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України Про прокуратуру", згідно яких посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Стверджує, що в період з 31.07.2014 по 31.10.2019 працював в військовій прокуратурі Житомирського гарнізону та отримував щомісячне грошове забезпечення та щорічну грошову допомогу в порядку визначеному постановами Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, від 09.12.2015 № 1013, від 09.10.2015 № 1090, від 13.01.2016 № 23, від 11.02.2016 № 77, від 27.07.2016 № 488, від 30.08.2017 № 657 та від 11.12.2019 № 1155, якими було зменшено посадові оклади прокурорів та відповідно розмір щомісячного грошового забезпечення, що підлягало нарахуванню та виплаті. 
Вказує, що Законами про Державний бюджет України на 2015-2019 роки та п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України було встановлено, що норми і положення ст. 81 закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Посилається на рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
31 травня 2021 року від Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону, Офісу Генерального прокурора, надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено про безпідставність її доводів.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23 червня 2021 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзивів, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що позивач з 31.07.2014 по 31.10.2019 працював прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону Центрального регіону України.
Наказом прокурора Центрального регіону України від 31.07.2014 № 95 о/с, ОСОБА_1 було призначено стажистом на посаду прокурора Житомирської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, а наказом військового прокурора Центрального регіону України від 24.10.2019 № 124 о/с з 31.10.2019 його було звільнено з посади прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону Центрального регіону України.
Вважаючи, що позивачу було зменшено розмір посадових окладів прокурорів та відповідно, розмір щомісячного грошового забезпечення, що підлягало нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 звернувся з заявою до військового прокурора Центрального регіону України в якій просив виплачувати належне йому грошове забезпечення прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону з урахуванням вимог ст.81 Закону України " Про прокуратуру".
Листом від 15.04.2020 року №18-77 вих.20 відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви.
Вважаючи дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.
14 жовтня 2014 року був прийнятий Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року (далі - Закон № 1697-VII).
Відповідно до положення ст. 81 Закону № 1697-VII, заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Ще до набрання чинності Законом № 1697-VII, був прийнятий Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" 28 грудня 2014 року № 79-VIIІ, яким розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно якого норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналогічні норми щодо застосування положень статті 81 Закону № 1697-VІІ у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, містять Закони України про Державний бюджет України на 2015-2019 роки.
В свою чергу, частиною 9статті 81 Закону № 1697-VІІвизначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Так, відповідно до ч. 2ст. 8 Закону України "Про оплату праці" № 108/95 від 24.03.1995 передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету визначаються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 13 Закону України "Про оплату праці" (в редакції до внесення змін Законом України N 107-VI від 28.12.2007 - зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008) оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Згідно з ч. 1 та 2ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Положенням ч. 1ст. 51 Бюджетного кодексу України передбачено, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Частиною 2 ст. 89Закону № 1697-VІІ функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.
Норма ст. 90 Закону № 1697-VІІвстановлює, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
У відповідності до п. 26 розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, законів України про державний бюджет України на 2015-2019 ріки, нарахування та виплати щомісячного грошового забезпечення прокурорів здійснювалось в порядку та розмірах встановленими постановами Кабінету міністрів України. А саме, постановами КМУ зі змінами та доповненнями від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", від 09.12.2015 № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів", від 09.12.2015 № 1090 "Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури", від 09.12.2015 № 1090 "Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури", від 30.08.2017 № 657 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури" та від 11.12.2019 № 1155 "Про умови оплати праці прокурорів".
Отже, з наведеного вбачається, що у бюджетних призначеннях органам прокуратури України на заробітну плату, встановлених Законами України про Державний бюджет України на кожен рік з 2015 року, відповідні кошти для реалізації вимог ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" не були передбачені.
За таких обставин, з часу набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" розміри окладів працівників органів прокуратури регулювалися постановами Кабінету Міністрів України та Законами України про Державний бюджет України, і видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" не передбачались, тому відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
З огляду на вищенаведені норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що дії відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати, розраховуючи оклад прокурора відповідно до положень ст. 81 Закону № 1697-VІІ у період з 15.07.2015 (дата набрання чинності Закону № 1697-VІІ) по 31.10.2019 (день звільнення позивача) є правомірними, оскільки вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними у зазначений період.
Даючи оцінку доводам апелянта з приводу застосування до спірних правовідносин Рішення КСУ від 26.03.2020 №6-р/2020, колегія суддів вказує на наступне.
Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020окреме положення пункту 26розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VІІзі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.
В свою чергу, частиною другою статті 152 Конституції України, встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічну норму містить частина першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України".
Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що ч. 2ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Також, слід звернути увагу, що відповідно до пунктів 2 та 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 24.12.1997 № 8-зп, положення частини першої пункту 11 Положення про обласну, Київську, Севастопольську міську державну адміністрацію щодо повноважень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів місцевих державних адміністрацій втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України даного Рішення про його неконституційність. Це Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини, які виникли внаслідок дії розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих до визнання Рішенням Конституційного Суду України положення частини першої пункту 11 Положення про обласну, Київську, Севастопольську міську державну адміністрацію щодо повноважень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів місцевих державних адміністрацій таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Крім того, в абзаці шостому пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000 вказано, що "додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність".
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 на спірні правовідносини не впливає та не створюють юридичних наслідків для сторін, оскільки вони виникли до прийняття Конституційним Судом України зазначеного рішення.
Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що передбачено ст. 19 Конституції України.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).
Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки в діях відповідача відсутні ознаки протиправності щодо нарахування та виплати заробітної плати в період проходження позивачем служби в органах прокуратури, суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і прийшов до вірного висновку щодо відмови в задоволенні адміністративного позову, при цьому  доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Біла Л.М.