Дата документу 23.09.2021 Справа № 317/2742/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №317/2742/18 Головуючий у 1-й інстанції: Мінгазов Р.В. 
Провадження №22-ц/807/3302/21         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
23 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів: 	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Маловічко С.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - 

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області, після касаційного перегляду, надійшла цивільна справи за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на новий судовий розгляд в частині позовних вимог які стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В позовній заяві позивачка просила стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на свою користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані тим, що 16.07.2018 відповідно до наказу № 71К позивачку було звільнено з посади головного бухгалтера КП «Облводоканал» ЗОР, після звільнення позивачці не було виплачено суму вихідної допомоги у розмірі 43 493,61 грн. Відповідно до розрахункових листів КП «Облводоканал» ЗОР, розмір виплаченої позивачу заробітної плати у травні 2018 року – 5465,40 грн., у червні 2018 року – 13629,35 грн., а всього 19094,75 грн. Відпрацьованих робочих днів у травні та червні - 27. Середньоденна заробітна плата складає 707,21 грн. Середньомісячна заробітна плата складає 14497,87 грн. Сума вихідної допомоги у відповідності до ст. 44 КЗпП України становить 43493,61 грн. У зв`язку з порушенням відповідачем норм статті 117 КЗпП України, позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05.07.2018 року по 12.02.2019 року у сумі 108707,21 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43493,61 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05.07.2018 року по 12.02.2019 року у сумі 108707,21 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при повторному розгляді справи безпідставно зменшив розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені, оскільки не врахував, що метою законодавчого врегулювання даного спору є саме захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Апелянт вважає, що виплата відповідачем на користь позивачки середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки в сумі 108707,21 грн. не призведе до жодних негативних наслідків для підприємства та населення Запорізької області. Окрім того, скаржником зауважено на тому, що відповідачем по справі жодним чином не доведено зловживання позивачем своїми правами або недобросовісності щодо реалізації своїх прав відносно колишнього роботодавця.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Комунальное підприємство «Облводоканал» Запорізької обласної ради зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин та справи про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, спір між ОСОБА_1 та КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради виник із трудових відносин, тому справа є малозначною.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю – доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

При розгляді вказаної справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про зменшення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки до розміру, який дорівнюватиме сумі невиплаченої вихідної допомоги - 43493,61 грн., врахувавши висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.12.2020 у цій справі та вважаючи вказану суму співмірною та справедливою.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 

Зобов`язано КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради змінити в трудовій книжці ОСОБА_1 формулювання причини звільнення з роботи з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП на підставі заяви про звільнення від 02.07.2018 р. з 04.07.2018 р.

Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 43493,61 грн. 
Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05.07.2018 року по 12.02.2019 року у сумі 108707,21 грн.

Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.).

В іншій частині – відмовлено. 

В ході розгляду справи судом встановлені наступні обставини, які не спростовувались учасниками судового розгляду, а саме: наказом № 13К від 21.03.2017 р. ОСОБА_1 була прийнята на роботу з 22.03.2017 на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради. Відповідний запис за № 34 міститься у трудовій книжці позивача, копія якої знаходиться у матеріалах справи.

Наказом № 71К ОСОБА_1 16.07.2018 р. звільнена з роботи на посаді головного бухгалтера КП «Облводоканал» ЗОР за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідний запис про звільнення за № 35 міститься у трудовій книжці позивача, копія якої знаходиться у матеріалах справи.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 змінено формулювання причин звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з чим враховуючи, що трудовий договір припинено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач мав право на отримання вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки середньомісячна заробітна плата позивача складала 14497,87 грн., то з відповідача було стягнуто: 14497,87 грн. * 3 = 43493,61 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на день ухвалення рішення суду, тобто станом на 12.02.2019 кількість робочих днів з 05.07.2018 по 12.02.2019 становила 154 робочих дня, середньоденна заробітна плата складала 707,21 грн., а середньомісячна заробітна плата складала 14497,87 грн., таким чином з відповідача було стягнуто 108707,21 грн. 

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10.05.2019 апеляційну скаргу КП «Облводоканал» ЗМР залишено без задоволення, а рішення Запорізького апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.12.2020 касаційну скаргу КП «Облводоканал» ЗМР задоволено частково. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 та постанову Запорізького апеляційного суду від 10.05.2019 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд вказав, що садами не була враховані позиції, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16) та зауважив на тому, що при розгляді вказаної справи, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має були пропорційним розміру недоплаченої суми.
Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. 
Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У трудових правовідносинах як працівник так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та постановах Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20), від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20 (провадження № 61-1683св21).
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, зроблено висновок, що «відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). 
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу дійти висновку, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, відповідно зменшується і розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільнені суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить і розмір середнього заробітку»

Судом встановлено, що затримка у виплаті позивачці вихідної допомоги в розмірі 43493,61 грн. була обумовлена невірним формулюванням причин звільнення ОСОБА_1 , а враховуючи, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 задоволено позов в частині зміни формулювання причин звільнення, суд приходить до висновку, що затримка у виплаті позивачу всіх належних сум при звільненні є наслідком виключно дії відповідача, оскільки саме відповідачем було вказано причину звільнення - за власним бажанням, що не відповідало дійсним обставинам справи.\

З боку позивача ОСОБА_1 недобросовісності та зловживання своїми правами не виявлено.

Втім, у рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 (справа № 1-11/2012) Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги правові виснови, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при повторному розгляді справи безпідставно зменшив розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені є неспроможними, оскільки відповідно до норм частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції дана належна оцінка доказам у справі, вірно встановлено характер спірних правовідносин і обгрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав про часткове стягнення з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку саме в сумі 43 493,61 грн.
Інші наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони спростовуються викладеними обставинами, грунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права, та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам. Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 квітня 2021 року у цій справі, залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повна постанова складена 23 вересня 2021 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С. 	Гончар М.С.	Маловічко С.В.