Справа № 127/5224/21
Провадження № 22-ц/801/1655/2021
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року	Справа № 127/5224/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення і розміру аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Дернової В.В.,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення і розміру аліментів.
Позов обґрунтовано тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2019 року, від якого у них народилося двоє дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2020 року (справа №127/12267/20) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вирішено стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
Відповідно до розрахунку Літинського районного відділу ДВС від 02 лютого 2021 року №1095, розмір аліментів станом на січень 2021 року на двох дітей становив 2395 грн.
Позивач вважає, що даної суми аліментів недостатньо для належного утримання дітей (купівлі продуктів харчування, одягу, лікування), а відповідач має можливість надавати більший розмір аліментів, що підтверджується рішенням суду про поділ майна подружжя у якому останній вказав про свій стабільний та високий дохід.
Враховуючи зазначені обставини, позивач просила змінити спосіб стягнення і розмір аліментів, який був визначений судовим наказом від 15 липня 2020 року Вінницький міським судом Вінницької області, в справі 127/12267/20 та стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на її користь на утримання дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 4000 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2021 року позов задоволено частково.
Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону, у розмірі по 2600 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання законної сили даним рішенням і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнення за судовим наказом, виданим Вінницьким міським судом Вінницької області 15 липня 2020 року (справа №127/12267/20), припинено з дня набрання законної сили даним рішенням та відкликано виконавчий документ.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Проведено розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи мінімально визначений розмір аліментів для дитини відповідного віку та його неспівмірність з розміром аліментів (які стягуються з відповідача відповідно до судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2020 року), розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде розмір аліментів в сумі по 2600 грн. на кожну дитину.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що законодавче збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, оскільки законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімально гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Крім того, на переконання заявника, суд попередньої інстанції ухвалюючи вказане рішення, не звернув увагу на відсутність підстав для зміни розміру аліментів, зокрема матеріальний та сімейний стан та наявність на його утриманні дитини від іншого шлюбу.
16 липня 2021 року від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що судом першої інстанції вірно враховано матеріальний та сімейний стан позивача та відповідача. Вказує, що наявність інших утриманців не звільняє відповідача від обов`язку надавати належну матеріальну допомогу на спільних дітей сторін. Вважає, що аліменти визначені судом попередньої інстанції в твердій грошовій сумі в розмірі по 2600 грн. щомісячно на кожну дитину є оптимальним та достатнім для реалізації потреб та їх інтересів.
Позиція суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2019 року (справа №127/5882/19-ц (а.с. 7).
Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 15 листопада 2005 року, серії НОМЕР_2 від 30 січня 2009 року (а.с. 20-21).
Відповідно до судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2020 року (справа №127/12267/20) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 09 червня 2020 року (а.с. 19).
Як вбачається із довідки ПП «Бокуд» №138 від 25 січня 2021 року, позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею за даною адресою проживають діти – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 23).
Згідно із довідками Вінницького міського центру зайнятості від 21 січня 2021 року №02-18/203, від 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітна з 17 грудня 2020 року, її дохід за період з 17 грудня 2020 року до 31 січня 2021 року становить 1483,87 грн. (а.с. 27-28).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Літинського районного відділу ДВС по виконавчому провадженню №63212641, за період з 01 червня 2020 року до 31 січня 2021 року ОСОБА_2 сплачено аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі всього 14970 грн. (у січні 2021 року розмір аліментів на двох дітей становив 2395 грн.); заборгованість по аліментах станом на 30 січня 2021 року становила 3628,00 грн. (а.с. 78).
Згідно із листом Територіального сервісного центру МВС №0541 у Вінницькій області від 14 січня 2021 року №31/2/0541-В-1/аз за ОСОБА_2 станом на 13 січня 2021 року зареєстрований транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA», 2006 року випуску, дата реєстрації 19 жовтня 2019 року (а.с. 26).
Як вбачається із довідки, виданої фізичною особою – підприємцем ОСОБА_5 16 квітня 2021 року за №НМ000000002, ОСОБА_2 працює слюсарем з ремонту автомобілів у фізичної особи – підприємця ОСОБА_5 , його дохід за період з 01 квітня 2020 року до 31 березня 2021 року становить 54679,47 грн (а.с. 113).
Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико – санітарної допомоги №5 м. Вінниці» від 14 січня 2021 року №01-09/32, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задекларовані у сімейного лікаря ОСОБА_6 ; під час звернення за лікуванням у період з квітня 2019 року по даний час дітям призначалося лікування, та були витрачені кошти на придбання ліків, що також вбачається із протоколів звернення (візиту) до лікаря ПМД (дитина після одного року), медичної документації, та квитанцій (а.с. 35-99).
Відповідно до ст. ст. 51 Конституції України, 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку".
Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30%).
Таким чином, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України. 
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.
Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів – це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.
Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила змінити спосіб та збільшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду з 1/3 частини від всіх видів заробітку доходу відповідача ОСОБА_2 до 4000 грн. на кожну дитину щомісячно, посилаючись на погіршення її матеріального стану, погіршення стану здоров`я дітей та зміну законодавства щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину. Тобто, позивач визначила способом стягнення аліментів – їх присудження у твердій грошовій сумі.
Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як встановлено судом попередньої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обставин, передбачених статтею 192 СК України, а саме погіршення стану здоров`я дітей та погіршення майнового стану позивача, після ухвалення судового рішення, яким присуджено сплату аліментів, ОСОБА_1 надала, зокрема довідки Вінницького міського центру зайнятості від 21 січня 2021 року №02-18/203, від 17 лютого 2021 року, згідно якої ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітна з 17 грудня 2020 року, її дохід за період з 17 грудня 2020 року до 31 січня 2021 року становить 1483,87 грн. (а.с. 27-28), а також виписки із медичних карток амбулаторного хворого з відповідними епікризами історії хвороби, які містять лікарські рекомендації та призначення; виписки та довідки із медичного огляду хворого, які містять лікарські рекомендації та призначення; протоколи звернення (візиту) до лікаря, які містять лікарські рекомендації та призначення; консультативні висновки, які містять лікарські рекомендації та призначення; копії лабораторних аналізів та медичних досліджень (а.с. 36-76, 81, 84-99).
Водночас, відповідач працездатний, фізично здоровий, має стабільний дохід, орієнтовний розмір якого за період з квітня 2020 року по травень 2021 року становив 54679,47 грн., який складається із заробітної плати. 
Крім того, докази про наявність медичних протипоказань встановлених ОСОБА_2 щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності матеріали справи не містять, як і не додано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.
Між тим, у власності відповідача перебуває транспортний засіб марки HYNDAI модель SONATA, 2006 року випуску, який придбаний заявником 19 жовтня 2019 року, що спростовує покликання відповідача на погіршення матеріального становища з 2019 року, у зв`язку із введенням на території України карантинних заходів.
Відтак, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги заявника про те, що суд попередньої інстанції ухвалюючи вказане рішення, не звернув увагу на відсутність підстав для зміни розміру аліментів.
Не заслуговують на увагу також, доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача знаходяться інші утриманці, зокрема дитина від іншого шлюбу, оскільки доказів такого останнім до суду першої та/або апеляційної інстанції не надано.
З огляду на викладене, відповідач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження неможливості виконувати свій обов`язок по утриманню дитини у визначений судом спосіб та розмір.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи про те, що у позивача змінився матеріальний стан в бік погіршення, а також погіршення стану здоров`я дітей, наявність у відповідача постійної роботи, враховуючи прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що задля забезпечення гармонійного розвитку дітей необхідно змінити спосіб та розмір аліментів які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2600 грн. на кожну дитину щомісячно.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.В. Ковальчук

       Т.М. Шемета