Номер провадження: 22-ц/813/4853/21 
Номер справи місцевого суду: 522/6314/17
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними частини договорів поруки, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року, позивач ОСОБА_1  звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними частини договорів поруки, в якому просить визнати недійсним абз.2 п.4.1. договорів поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/282 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2008 року №010/3-0-1/070; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/285 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 24 квітня 2008 року №010/3-0-1/77; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/275 – в забезпечення зобов`язань за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659, що були укладенні на виконання кредитних договорів по Генеральній кредитній угоді №010/03-1/1702 та кредитного договору від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659.
Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», після чого змінена назва на АТ «Райффайзен банк Аваль»), з однієї сторони, та Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, з іншої сторони, 18 травня 2005 року укладено Генеральну кредитну угоду №010/03-1/1702, в рамках якої укладено декілька кредитних договорів, та кредитний договір «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ТОВ «Фірма Медтерм» за Генеральною кредитною угодою від 18 травня 2005 року №010/03-1/1702, кредитним договором від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договори поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/282 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2008 року №010/3-0-1/70; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/285 - в забезпечення зобов`язань за кредитним договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 24 квітня 2008 року №010/3-0-1/77; від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/275 – в забезпечення зобов`язань за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659.
ОСОБА_1 вважає, що у п.4.1 зазначених трьох договорів поруки не визначений строк дії договору поруки, оскільки абз.1 п.4.1. суперечить абз.2 цього пункту; строк дії поруки не визначений відповідно до вимог ст.ст.251, 252 ЦК України. 
Тому, ОСОБА_1 вважає, що до спірних правовідносин треба застосовувати вимоги абз.1 п.4.1. договорів поруки. Про що він розраховував та, що у відповідності до речення другого п.4 ст.559 ЦК України встановлює дію обов`язку поруки строком у шість місяців з дня виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (код ЄДРПОУ 14305909, адреса: м. Київ, вул.. Лескова, 9) в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (адреса: м. Одеса, вул.. В.Арнаутська, 20) про визнання недійсними частини договорів поруки задоволено.
Визнано недійсними:
- абзац 2 п.4.1. договору поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/282, укладений в забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_1 і Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 18 квітня 2008 року №010/3-0-1/070;
- абзац 2 п.4.1. договору поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/285, укладений в забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_1 і Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 24 квітня 2008 року №010/3-0-1/77;
- абзац 2 п.4.1. договору поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/275, укладений в забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_1 і Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659, 
що були укладенні на виконання кредитних договорів по Генеральної кредитної угоди №010/03-1/1702 та кредитного договору від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (код ЄДРПОУ 14305909, адреса: м. Київ, вул.. Лескова, 9) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 1920 (одна тисяча дев?ятсот двадцять) гривень.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд у задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - відмовити у повному обсязі, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року – залишити без змін.
Представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Гіндрюк Т.С. приймав участь у судовому засіданні 08.07.2021 року в режимі відеоконференції.
В судове засідання, призначене на 08.07.2021 року, відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явився про розгляд справи був повідомлений належним чином, що вбачається з матеріалів справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», повним правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», яке в результаті зміни своєї назви, що не є реорганізацією, змінило назву на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», з однієї сторони, та Фірмою «Медтерм» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі – ТОВ «Медтерм»), з іншої сторони, 18 травня 2005 року укладено Генеральну кредитну угоду №010/03-1/1702.
У відповідності з нею АТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язався надавати ТОВ «Медтерм» кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках Генеральної кредитної угоди, а ТОВ «Медтерм» зобов`язалося забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов цих кредитних договорів.
В рамках Генеральної кредитної угоди між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Медтерм» укладено декілька кредитних договорів.
Крім Генеральної кредитної угоди між зазначеними сторонами був укладений кредитний договір «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ТОВ «Медтерм» за Генеральною кредитною угодою від 18 травня 2005 року №010/03-1/1702, кредитним договором від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договори поруки, у тому числі: договір поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/282 в забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 18 квітня 2008 року №010/3-0-1/70; договір поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/285 в забезпечення зобов`язань за кредитним договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 24 квітня 2008 року №010/3-0-1/77; договір поруки від 31 жовтня 2008 року №12/3-0-1/275 – в забезпечення зобов`язань за кредитним договором «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659.
Після визнання ТОВ «Медтерм» банкрутом АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договорами, що були укладені в рамках Генеральної кредитної угоди між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Медтерм» і кредитного договору «Про надання кредиту під іпотеку комерційної нерухомості» від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659, як до поручителя.
В свою чергу, 27 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», у якому просив визнати припиненою поруку по договорам поруки, що були укладені на виконання кредитних договорів по Генеральній кредитній угоді №010/03-1/1702 та кредитного договору від 24 листопада 2006 року №010/03-5/659 (по 8 договорам поруки).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2016 року (справа №522/8695/15-ц) позов задоволено частково. Визнано припиненою поруку за 5 договорами поруки, а за 3 договорами поруки, що оскаржуються по цій справі, у задоволені позову відмовлено. Підставою відмови в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив наявність у п.4.1. спірних договорів поруки посилання на припинення поруки, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України). 
Ухвалюючи оскаржуване рішення суду про задоволеня позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що спірні договори поруки є договорами приєднання, відповідно до ст. 634 ЦК України, тому умови цих договорів є викладеними і обґрунтованими саме на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» з урахуванням побажань саме банку, крім того суд зазначив п.4.1. спірних договорів поруки містить два абзаци, які є взаємовиключеними та призводять до двозначного тлумачення періоду у часі, після якого порука припиняється, що є порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Проте, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Згідно з ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України).
Статтею 627 ЦК України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно    ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В силу положень статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, поручителі.
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України є порука.
Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
У п. 4.1 договорів поруки №12/3-0-1/282 від 31 жовтня 2008 року, №12/3-0-1/285 від 31 жовтня 2008 року, №12/3-0-1/275 від 31 жовтня 2008 року сторони дійшли згоди, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання (абз. 1 п. 4.1 договорів поруки). Порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України (абз. 2 п. 4.1 договорів поруки).
Відповідно до умов п.4.1 договорів поруки, сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання.
Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 Цивільного кодексу України).     
Умовами спірних договорів встановлено, як строк договору – абз.1 п.4.1 (до повного виконання забезпеченого зобов`язання), так і строк поруки, після закінчення якого порука припиняється – абз. 2 п. 4.1 (три роки з дня настання строку виконання основного зобов`язання).
У відповідності до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої обов`язки відповідно до договору.
Відповідно до частини 1 першої статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1ст. 252 ЦК України).
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 251    та ч. 2 ст. 252 ЦК України).
Отже, поняття „строк договору” та „строк поруки”, згідно з приписами Цивільного кодексу України є різними за містом.        
З аналізу вказаних норм матеріального права, а також з ст. 599 ЦК України вбачається, що сторонами у п. 4.1 договорів поруки було досягнуто згоди як щодо терміну, з настанням якого договір втрачає свою дію - абз. 1 п. 4.1 договорів (до повного виконання забезпеченого зобов`язання), так і строку поруки, після закінчення якого вона припиняється - абз. 2 п. 4.1 договорів (три роки з дня настання строку виконання основного зобов`язання).
При цьому, їх одночасне викладення у договорі не призводить до наявності у ньому двох взаємовиключних абзаців, що суперечать один одному, на що помилково посилається суд першої інстанції, а свідчить про погодження сторонами за їх внутрішнім, вільним, суб`єктивним бажанням терміну, з настанням якого договір втрачає свою дію, так і строку поруки, що чинним законодавством не заборонено. Таким чином, відсутні підстави для визнання абзацу 2 п. 4.1 договорів поруки, в якому визначено строк поруки, недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України з вказаних вище підстав.
Вказане відповідає правовій позивції Верховного суду, викладеній у постанові від 16.05.2018 року по справі № 331/7492/15-ц, у постанові від 16.04.2018 року по справі № 127/26648-15 ц та у постанові від 17.02.2019 року по справі № 916/3948/19.
Таким чином, посилання суду першої інстанції щодо наявності взаємовиключних абзаців у п. 4.1 договорів поруки не відповідає обставинам справи та умовам договорів.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що спірні договори поруки №12/3-0-1/282, №12/3-0-1/285, №12/3-0-1/275 від 31.10.2008 р. не передбачали можливості приєднання до них в порядку ст.634 ЦК України та при їх укладенні сторони мали право та можливість пропонувати одна одній та узгоджувати їх умови.
Тобто, судом першої інстанції неправомірно, в порушення ст.634 ЦК України визнано спірні договори поруки договорами приєднання.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 17.02.2021 у справі № 916/3948/19 за позовом ОСОБА_2 до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання частково недійсними договорів поруки дійшов до висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , а рішення Господарського суду Одеської області від 20 липня 2020 року та постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2020 року – залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 , Верховний суд дійшов до наступних висновків.
«У п. 4.1 договорів поруки № 12/3-0-1/281 від 31.10.2008 року, № 12/3-0-1/284 від 31.10.2008 року, № 12/3- 0-1/276 від 31.10.2008 року сторони дійшли згоди, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання (абз. 1 п. 4.1 договорів поруки). Порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п. 4 ст. 559 ЦК України (абз. 2 п. 4.1 договорів поруки).
Верховний суд зазначив, що з аналізу вказаних норм матеріального права, а також з ст. 599 ЦК України вбачається, що сторонами у п. 4.1 договорів поруки було досягнуто згоди як щодо терміну, з настанням якого договір втрачає свою дію - абз. 1 п. 4.1 договорів (до повного виконання забезпеченого зобов`язання), так і строку поруки, після закінчення якого вона припиняється - абз. 2 п. 4.1 договорів (три роки з дня настання строку виконання основного зобов`язання).
При цьому, їх одночасне викладення у договорі не призводить до наявності у ньому двох взаємовиключних абзаців, що суперечать один одному, на що помилково посилається скаржниця, а свідчить про погодження сторонами за їх внутрішнім, вільним, суб`єктивним бажанням терміну, з настанням якого договір втрачає свою дію, так і строку поруки, що чинним законодавством не заборонено. Таким чином, відсутні підстави для визнання абзацу 2 п. 4.1 договорів поруки, в якому визначено строк поруки, недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України з вказаних вище підстав.
Також ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 74 ГПК України не доведено, що оспорювані договори поруки в оскаржуваній частині були укладені під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних для позивачки умовах та що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами поруки.
Враховуючи ідентичність підстав позову та відповідних договорів поруки, апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду в аналогічному спорі у справі №916/3948/19.
Крім того, в постанові Верховного суду від 30 жовтня 2019 року по справі № 522/8695/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання зазначених договорів поруки припиненими, касаційний суд дійшов до висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 1 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання припиненою поруки за договорами, укладеними Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 31 жовтня 20018 року №№ 12/3-0-1/282, 12/3-0-1/285, 12/3-0-1/275 - залишено без змін.
У вказаній постанові касаційний суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанцій, встановивши зазначені обставини, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання поруки за укладеними договорами від 31 жовтня 2008 року № 12/3-0-1/282, № 12/3-0-1/285 та № 12/3-0-1/275 припиненою.
Посилання в апеляційній скарзі на пропуск строку позовної давності є неспроможним, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вказує в своїй позовній заяві ОСОБА_1 та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, спірні договори поруки №12/3-0-1/282, №12/3-0-1/285, №12/3-0- 1/275 укладено сторонами та підписано ОСОБА_1 і АТ "Райффайзен Банк Аваль" 31 жовтня 2008 року.
Початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст.251, ч.1 ст.261 ЦК України починається з дати, коли позивач довідався про спірний договір поруки, а саме з 31.10.2008р. (дати укладення договорів поруки) та закінчується спливом трирічного терміну -01.11.2011р.
Тобто, з дати підписання договорів ОСОБА_1 було відомо про наявність та умови договорів поруки, в т.ч. умови як абз. 1 так і абз.2 п.4.1. оспорюваних договорів поруки.
Відповідно до дати, зазначеної на позовній заяві, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 03.04.2017 р., через 8,5 років з дня коли він довідався про наявність спірного пункту договору, тобто поза межами строку позовної давності.
Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Однак, застосування строків позовної давності у даній справі є неможливим, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті за їх безпідставності та необгрунтованості.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними частини договорів поруки.
Доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними частини договорів поруки – скасувати.
Прийняти постанову.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними частини договорів поруки – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.07.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М.Сегеда