ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«14» вересня 2021 року

м. Харків

справа № 641/10214/20

провадження № 22ц/818/4079/21

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        -                 Котелевець А. В., Хорошевського О.М., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод»
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року в складі судді Зелінської І.В.
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 липня 2003 року його прийнято на роботу до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод». З 01 травня 2020 року заробітна плата йому не виплачувалась, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 01 грудня 2020 року становила 48 669,95 грн.

Просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 01 травня 2020 року по 30 листопада 2020 року в загальному розмірі 48 669,95 грн з наступним утриманням із вказаної суми податку на додану вартість та інших обов`язкових платежів та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2100,00 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1  - задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за період з 01 травня 2020 року по 30 листопада 2020 року включно у розмірі 28 359,06 грн без утримання із вказаної суми відповідних податків та інших обов`язкових платежів та витрати на правничу допомогу у розмірі 2100,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Приватне акціонерне товариство «Харківський підшипниковий завод» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини у справі, не враховано того, що розмір дійсної заборгованості станом на 17 березня 2021 року становив 25 228,77 грн, оскільки підприємство щотижня проводило виплату заробітної плати. Вважав, що за даною справою адвокат не витратив значних зусиль та не виконав робіт на суму 2100,00 грн. Такими діями адвокат завищив вартість робіт. Вони є неспівмірними розміру суми боргу та складністю справи. Разом з апеляційною скаргою надано довідку заборгованості заробітної плати станом на 17 березня 2021 року на підтвердження доводів апеляційної скарги. 

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки права ОСОБА_1 при оплаті праці порушено, вони підлягають захисту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом № 865/к від 19 червня 2003 року ОСОБА_1 з 01 липня 2003 року прийнято на роботу до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (а.с.8-10).

З розрахункового листка на ім`я  ОСОБА_1 за листопад 2020 року вбачається заборгованість у Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» перед позивачем. Зокрема, за період з травня 2020 року по листопад 2020 року вона становила 55 963,83 грн, утримано – 7293,88 грн, всього до виплати 48 669,93 грн (а.с.12).

Із довідки Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» № 179/83-6-22 від 04 березня 2021 року вбачається, що станом на 30 листопада 2020 року розмір заборгованості заробітної плати ОСОБА_1 становив 48 669,95 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ), а саме за: травень 2020 року – 1996,71 грн, червень 2020 року – 8294,44 грн, липень 2020 року – 5851,31 грн, серпень 2020 року – 7731,34 грн, вересень 2020 року – 8522,85 грн. жовтень 2020 року – 8217,17 грн, листопад 2020 року – 8078,13 грн.

Цю заборгованість сплачено наступними виплатами: 04 грудня 2020 року – 826,89 грн за травень 2020 року; 11 грудня 2020 року – 1169,82 грн за травень 2020 року та 153,20 грн за червень 2020 року; 18 грудня 2020 року – 1653,77 грн за червень 2020 року; 24 грудня 2020 року – 2480,64 грн за червень 2020 року; 30 грудня 2020 року – 731,60 грн за червень 2020 року; 15 січня 2021 року – 894,18 грн за червень 2020 року; 26 січня 2021 року – 812,89 грн за червень 2020 року; 29 січня 2021 року – 1568,16 грн за червень 2020 року; 22 січня 2021 року – 1625,79 грн за липень 2020 року; 29 січня 2021 року – 464,08 грн за липень 2020 року; 05 лютого 2021 року – 2032,24 грн за липень 2020 року; 12 лютого 2021 року – 1729,20 грн за липень 2020 року та 539,12 грн за серпень 2020 року; 19 лютого 2021 року – 1360,99 грн за серпень 2020 року; 26 лютого 2021 року – 2268,32 грн за серпень 2020 року.
Станом на 04 березня 2021 року розмір заборгованості заробітної плати ОСОБА_1 склав 28 359,06 грн (це сума до виплати, з якої вже утримані ВЗ та НДФЛ) (а.с.60).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Так, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Згідно із частиною 5 статті 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до частини 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі статтею 241-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 28 359,06 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наданої до суду першої інстанції довідки Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» № 179/83-6-22 від 04 березня 2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 не отримує у строки, визначені статтею 115 КЗпП України заробітну плату, починаючи з жовтня 2020 року. Тобто, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 28 359,06 грн.

Посилання Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на те, що розмір дійсної заборгованості станом на 17 березня 2021 року склав 25 228,77 грн, оскільки підприємство щотижня проводило виплату заробітної плати, колегія суддів не приймає, оскільки це свідчить про добровільне виконання судового рішення. Крім того, зміну позовних вимог на стадії апеляційного провадження не передбачено чинним законодавством (стаття 367 ЦПК України). Тому на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України не враховано довідку № 258/83-6-22 від 14 квітня 2021 року, яку надано Приватним акціонерним товариством «Харківський підшипниковий завод» до суду апеляційної інстанції при перегляді справи в суді апеляційної інстанції. 

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

10 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Сілко Н.Г. укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу по цивільній справ про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної витрат на професійну правничу допомогу (а.с.19-21).

Матеріали справи містять копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 51 від 30 червня 1993 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги № 000106 (а.с.17).

З акту приймання-передачі підготовленої до виконання роботи, складеного 21 грудня 2020 року вбачається, що адвокат підготував, а клієнт прийняв наступні роботи: складання запиту до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» 1 аркуш вартістю 500,00 грн; складання клопотання про витребування доказів 3 аркуші вартістю 500,00 грн; складання позову про витребування нарахованої, але не виплаченої заробітної плати 5 аркушів вартістю 1000,00 грн; консультація вартістю 100,00 грн (а.с.23).

ОСОБА_1 надано копію квитанції № 413987 від 21 грудня 2020 року про сплату ним 2100,00 грн витрат на правничу допомогу (а.с.24).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві заявив попередній розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 2100,00 грн.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Виходячи з договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2020 року, акту приймання-передачі підготовленої до виконання роботи та копії квитанції на загальну суму 2100,00 грн, які підтверджують обсяг наданих адвокатом Сілко Н.Г. послуг та виконаних нею робіт у цій справі у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач має відшкодувати позивачу дійсні витрати, понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 2100,00 грн.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» - залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                А. В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 14 вересня 2021 року.