ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2021 року                                                                                      Справа № 906/264/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агротех" на рішення Господарського суду Житомирської області від 27 травня 2021 року, та додаткове рішення від 07 червня 2021 року в справі №906/264/21 (суддя - Вельмакіна Т.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Макрохім"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс "Агротех"
про стягнення   242 195 грн 44 коп.
Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.           
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Макрохім»» (надалі - Позивач) звернулось в Господарський суд Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс «Агротех»» (надалі –Відповідач)  про стягнення з Відповідача 234728 грн 50 коп. основного боргу, 4419 грн 74 коп. пені, 1951 грн 91 коп. інфляційних втрат. Також Позивач просив зазначити в рішенні суду про нарахування 3 % річних та пені до моменту виконання такого рішення Відповідачем, з вказівкою на правила розрахунку остаточної суми таких платежів щодо основного боргу.
В обгрунтування  своїх позовних вимог Позивач посилається на те, що на виконання умов Договору поставки №179-МХ, згідно видаткових накладних, поставив Відповідачу товар на загальну суму 404728 грн 50 коп., однак останній, в порушення умов Договору, провів лише часткову його оплату у розмірі               170000 грн, відповідно заборгувавши станом на час звернення до суду 234728 грн 50 коп.. Неналежне виконання Відповідачем зобов`язань в частині проведення розрахунків стало підставою для звернення Позивача за захистом порушеного права до суду.
Рішенням Господарського суду   Житомирської області від 27 травня 2021   року   позов задоволено частково. Стягнути з Відповідача на користь Позивача  229728 грн 50 коп. основного боргу, 4419 грн 74 коп. пені,  1951 грн 91 коп. інфляційних та 1095 грн 29 коп. 3% річних.
Водночас закрито провадження у справі в частині стягнення 5000 грн основного боргу.
також в рішенні вказано. що орган (особа), що здійснюватиме примусове виконання рішення нарахувати пеню за формулою: Пеня = С х 2ОСД х Д : 100, де С – сума заборгованості за період,  ОСД – подвійна облікова ставка НБУ в день прострочення, Д – кількість днів прострочення на суму боргу            11900 грн (за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу Відповідачем, але не пізніше ніж по 1 червня 2021 року включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року у справі № 906/264/21;  на суму боргу 13204 грн 50 коп. (за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу відповідачем, але не пізніше ніж по 22.06.2021 включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року у справі № 906/264/2;  на суму боргу 94344 грн (за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу відповідачем, але не пізніше ніж по 5 липня 2021 року включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року у справі № 906/264/21; на суму боргу 110280 грн (за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу відповідачем, але не пізніше ніж по 5 серпня 2021 року включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року у справі № 906/264/21.
 Зазначено, щоб органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення нарахувати 3% річних за формулою:   3% річних = С х 3 х Д : 365 : 100, де С – сума заборгованості, Д – кількість днів прострочення на суму боргу   у розмірі 229728 грн 50 коп. за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу відповідачем за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року у справі №906/264/21.
 
Приймаючи дане рішення,    суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що видатковими накладними №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року на суму 186900 грн, №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року на суму 13204 грн 50 коп., №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року на суму 94344 грн, №ТХ000069 від 5 січня 2021 року на суму 110280 грн підтверджується, що Позивач передав Відповідачу товар загальною вартістю 404728 грн 50 коп., що засвідчено підписом уповноваженого за довіреністю представника та відтиском печатки Відповідача на накладних.  Місцевий господарський суд  вказав, що Відповідач свій обов`язок по оплаті отриманого товару виконав з порушенням визначених Договором строків. Після звернення Позивача до суду (11 березня 2021 року) Відповідач додатково сплатив 12 березня 2021 року на рахунок Позивача 5000 грн, вказавши в призначенні платежу: "Плата за ветпрепарати зг.рах.№ТМ034914 від 29.10.2020, дог.№179-МХ від 30.06.2020, в т.ч. ПДВ 20%...", суд дійшов висновку про те, що у даній справі відсутній предмет спору в частині стягнення 5000 грн основного боргу, у зв`язку з чим провадження у справі в цій частині закрито на підставі пункту  2 частини 1 статті 231 ГПК України. Місцевий господарський суд вказав, що враховуючи те, що доказів погашення основного боргу в заявленому розмірі станом на день розгляду справи Відповідач не надав, позовні вимоги про стягнення на користь Позивача 229728 грн 50 коп. є обґрунтованими.
        Що ж до вимог про стягнення пені в сумі 4419 грн 74 коп., то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що Позивачем було здійснено розрахунок пені саме в межах частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України, що   вбачається з розрахунку Позивача адже нарахування пені здійснювалося по кожній видатковій накладній та кожному періоду окремо, у відповідності до пунктів 6.3 Договору  в межах шестимісячного терміну. Здійснивши перевірку правильності нарахування пені   місцевий господарський суд вказав, що розмір цих вимог, значно перевищує розмір заявлений до стягнення Позивачем в його розрахунку. Однак, оскільки        при ухваленні рішення, суд не може виходити у рішенні за межі верхньої межі суми позовних вимог, то суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з Позивача на користь Відповідача   4419 грн 74  коп. пені.
Що ж стосується позовних вимог про стягнення інфляційних в сумі 4419 грн 74 коп. та 1095 грн             29 коп. 3% річних, то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що при здійсненні перевірки правильності нарахування 3% річних та інфляційних втрат  встановлено, що розмір цих вимог, значно перевищує розмір заявлений в розрахунку Позивача. Однак, при ухваленні рішення, суд не може виходити у рішенні за межі верхньої межі суми позовних вимог, а тому стягує з Позивача на користь Відповідача   1951 грн 91 коп. інфляційних втрат та 1095 грн 29 коп. 3% річних.
Окрім того, оскільки Позивач також просив зазначити в рішенні суду про нарахування 3 % річних та пені до моменту виконання такого рішення Відповідачем, з вказівкою на правила розрахунку остаточної суми таких платежів щодо основного боргу, то місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що відповідно до частини 10 статті 238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Окрім того, Позивач в судовому засіданні від 27 травня 2021 року (про що зазначено в протоколі судового засідання) просив стягнути витрати на правову допомогу адвоката   у розмірі 15900 грн. Місцевим господарським судом винесено Додаткове рішення, яким задоволено  клопотання представника Позивача частково та стягнуто 15571 грн 75 коп.  витрат на правничу допомогу адвоката (а.с. 123-125).
Приймаючи дане судове рішення,  суд першої інстанції виходив з того, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15900 грн є обґрунтованими, пов`язаними з розглядом даної справи і співмірними складності справи та витраченому адвокатом часу, а також обсягам і складності наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Оскільки позов задоволено частково, витрати Позивача, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги покладено судом на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі   15571 грн 75 коп..

Не погоджуючись з вказаним рішенням Відповідач звернувся до апеляційного господарського  суду з апеляційною скаргою. Мотивуючи дану апеляційну скаргу Відповідач, зокрема виходив з того, що       рішення місцевого господарського суду є необґрунтованим, таким, що прийнято не відповідно до обставин та матеріалів справи. Як зазначає Відповідач  у своїй апеляційній скарзі, Відповідач був позбавлений права брати участь у судовому засіданні через свого представника, так як клопотання Відповідача про відкладення справи було безпідставно відхилено судом першої інстанції. Що ж стосується ухваленого додаткового рішення, то апелянт вказав, що не погоджується з розрахунком судових витрат на правничу допомогу, з огляду на відсутність доведення співмірності таких витрат. 

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 червня 2021 року справу  №906/264/21 було прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя  Василишин А.Р., судді Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б.. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача та запропоновано Позивачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду  відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу.
9 липня 2021 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Позивача, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, Позивач вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Також, Позивач вказав, що Відповідач свідомо не забезпечував представництво своїх інтересів у судових засіданнях, в чому вбачається зловживання своїми процесуальними правами.
Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1  статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції    справи переглядаються    за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження,    з урахуванням особливостей,    передбачених    у цій главі.
Згідно частини 2  статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Частиною 3  статті 270 ГПК України  передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні    з повідомленням    учасників справи,    крім випадків,    передбачених частиною    десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього  Кодексу.
В силу дії частини 10  статті    270 ГПК України: апеляційні скарги    на рішення господарського суду у справах  з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,    крім тих,    які не підлягають    розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,    розглядаються судом    апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини 13  статті 8 ГПК України: розгляд справи    здійснюється в порядку письмового провадження за наявними    у справі матеріалами,    якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного    позовного провадження визначені в частині 4  статті 247 ГПК України.
Водночас   дана справа № 906/264/21 не підпадає під дані винятки.
Суд також констатує, що згідно    статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з  1 січня 2021 року    встановлено прожитковий мінімуму на одну    працездатну особу в розмірі 2270 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10  статті 270 ГПК України  складає             227000 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).
З огляду на вищевказане,    колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України,   ухвалила рішення здійснювати  розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.
 Відповідно, ухвалою апеляційного господарського суду від 29 червня 2021 року було повідомлено сторін  про те, що розгляд справи №906/264/21  буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до  2 серпня  2021 року включно. 
Відтак,  дослідивши    матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу,    суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити,    а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

При цьому,  суд   апеляційної інстанції  виходив з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2020 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір поставки №179-МХ (надалі – Договір, а.с. 13).
За умовами пунктів 1.1, 1.2 Договору, Позивач  зобов`язався передати у власність Відповідача, а Відповідач прийняти та оплатити хімічну сировину (надалі - продукція) в асортименті, кількості та по цінам, викладеним в Додатках до цього Договору, які є його невід`ємною частиною; під "Додатками" цього Договору, розуміються підписані сторонами Специфікації.
В той же час, до вказаного Договору 30 червня 2020 року сторони підписали Протокол розбіжностей (а.с. 14-16).
Позивач вказує, що на виконання умов Договору, згідно видаткових накладних, поставив Відповідачу товар на загальну суму 404728 грн 50 коп., однак Відповідач, в порушення умов Договору, провів лише часткову його оплату у розмірі 170000 грн, залишок боргу станом на час звернення до суду склав 234728 грн 50 коп..
Позивач, посилаючись на те, що Відповідач свої зобов`язання по Договору виконав не в повному обсязі, звернувся до суду за захистом, порушеного на його думку, права   з позовом до Відповідача про стягнення суми основного боргу, 4419 грн 74 коп. пені, 1951 грн 91 коп. інфляційних, 1095 грн 29 коп. 3% річних.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється   Господарським кодексом України,   Цивільним кодексом України   тощо.
Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі змістом статті 530 Цивільного кодексу України,   якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона   (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу дії частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Як передбачено   частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Нормами статті 627 Цивільного кодексу   України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що  після звернення Позивача до суду (11 березня 2021 року згідно відмітки вхідного штемпеля місцевого господарського суду) Відповідач додатково сплатив 12 березня 2021 року на рахунок Позивача 5000 грн, вказавши в призначенні платежу: «Плата за ветпрепарати зг.рах.№ТМ034914 від 29.10.2020, дог.№179-МХ від 30.06.2020, в т.ч. ПДВ 20%...» (а.с. 70), про що вказав сам Позивач у своєму клопотанні від 23 квітня 2021 року (а.с. 64-66).
Суд констатує, що перелік підстав закриття провадження у справі визначений у  статтею   231 ГПК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до пункту 2 частини 1  статті 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем.
Припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1    статті 231 ГПК України, можливе в разі, коли предмет спору існував на момент звернення до суду та припинив існування в процесі розгляду справи.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми    ГПК України   можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми   ГПК України  можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими       закон       пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Зазначений правовий висновок, викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 13/51-04.
Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладом відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Згідно з частинами 1, 2, 5  статті 191 Господарського процесуального кодексу України: позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення; суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Відповідно колегія суду приходить до висновку, про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення 5000 грн боргу на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, дане вчинено й місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні.

Що ж стосується заявлених Позивачем вимог про стягнення  234728 грн 50 коп. боргу, то колегія суддів зазначає наступне.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, колегія суду зазначає, що факт   належного виконання Позивачем свого зобов`язання щодо передачі Товару для Відповідача підтверджується первинними документами, котрі відповідають вимогам «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» та статті 9 Закону України «Про бухгалтерським облік та фінансову звітність».
Згідно із   статтею 1   Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"   первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.
В силу дії  статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні":   підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення; для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати, фактичне здійснення господарської операції, повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.
  При цьому, колегія суддів констатує, що відповідно до визначення термінів, що містяться в   статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"   господарська операція - дія або подія,   яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Частинами першою та другою   статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"   визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затвердженого   наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року), в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Таким чином із системного аналізу законодавчих актів котрі регулюють господарську діяльність вбачається, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення   має відбутися реальний рух активів, отже, при розгляді даної справи належало б дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця.
При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.       
Відповідна правова позиція стосовно дослідження всіх доказів на підтвердження факту здійснення господарської операції в сукупності (в тому числі й податкові накладні) наведена і у Постанові Верховного   Суду від 4 листопада 2019 року по справі № 905/49/15 та Постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року по справі     № 915/878/16.
Позивачем в підтвердження належного виконання своїх зобов`язань (щодо поставки товару Відповідачу) долучено до матеріалів справи первинні докази, які містять відтиск печатки Відповідача та підпис уповноваженої особи в рядку «Отримав»,  а саме: видаткова накладна №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року на суму 186900 грн, довіреність №271 від 30 жовтня 2020 року на отримання Товару; видаткова накладна №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року на суму 13204 грн 50 коп., довіреність №289 від 17 листопада 2020 року; видаткова накладна №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року на суму 94344 грн, довіреність №310 від 2 грудня 2020 року; видаткова накладна №ТХ000069 від 5 січня 2021 року на суму 110280 грн. З даного вбачається, що всього Позивач передав Відповідачу Товар загальною вартістю 404728 грн 50 коп.. Вказаний товар був отриманий Відповідачем, що засвідчено підписом уповноваженого за довіреністю представника та відтиском печатки Відповідача на накладних (а.с. 17-26). 
Поряд з тим з дослідження вищеописаних видаткових накладних, вбачається, що вони містить всі   необхідні відомості та реквізити, а саме: підпис сторін, відтиск печаток, сторін, підставу, адресу поставки, назву товару, кількість та суму, котрі свідчать про фіксування господарської операції. При цьому, Відповідач в своїй апеляційній скарзі не заперечує як обставини поставки Товару так і суму поставленого товару.
У пункті 4.4. Договору (в редакції підписаного сторонами Протоколу розбіжностей) сторони погодили, що Відповідач зобов`язався здійснити оплату поставленої продукції в строк, що не перевищує 30 (тридцять) календарних днів з дати поставки продукції.
Згідно з пунктом 6.6. Договору (в редакції підписаного сторонами Протоколу розбіжностей), Позивач зобов`язався зареєструвати у встановлені законодавством терміни, складену з дотриманням вимог п. 201.1 ПКУ   податкову накладну, а також відобразити її у складі податкових зобов`язань відповідного податкового періоду. Відповідач має право затримати оплату 20% вартості продукції до моменту реєстрації податкової накладної в ЄРПН, до наявності статусу документа «Успішно зареєстрована в ЄПН і відправлена покупцеві», що не буде являтись порушенням з боку Відповідача по оплаті поставленого товару.
Окрім того матеріали справи містять податкові накладні, зареєстровані, відповідно – 12 листопада 2020 року, 3 грудня 2020 року, 17 грудня 2020 року, 21 січня 2021 року (а.с. 71-83).
Відтак враховуючи частину 5 статті 254 Цивільного кодексу України (за приписами якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день) Відповідач зобов`язався провести розрахунки у наступні строки:
·          за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року - до 30 листопада 2020 року (29 листопада 2020 року - неділя);
·          за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року -   до 21 грудня 2020 року (19,20 грудня - субота, неділя);
·           за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року - до 4 січня 2020 року (2, 3 січня 2021 - субота, неділя);
·          за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року -   до 4 лютого 2021 року.
Матеріали справи містять виписані Позивачем рахунки на оплату, а саме: рахунок №ТМ034914 від 29 жовтня 2020 року на суму 186900 грн, рахунок №ТМ037118 від 17 листопада 2020 року на суму 13204 грн 50 коп., рахунок №ТМ038879 від 1 грудня 2020 року на суму 94344 грн, рахунок №ТМ000070 від 4 січня 2021 року (а.с. 16 (зворотній бік), 19, 22, 16).
Як вбачається з доказів долучених до матеріалів справи,  Відповідач свій обов`язок по оплаті отриманого товару виконав з порушенням визначених Договором строків, зокрема, згідно банківської виписки по рахунку (а.с. 27), 30 листопада 2020 року Відповідач перерахував Позивачу 100000 грн; 3 грудня 2020  року Відповідач перерахував 50000 грн; 22 грудня 2020 року Відповідач перерахував 20000 грн, вказавши в призначенні платежу: «Плата за ветпрепарати зг.рах.№ТМ034914 від 29.10.2020, дог.№179-МХ від 30.06.2020, в т.ч. ПДВ 20%...»   (а.с. 42, 57).
Таким чином, станом на час розгляду справи в суді, заборгованість за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року склала 16900 грн (186900 грн – 170000 грн), за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року 13204 грн 50 коп., за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року 94344 грн, за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року 110280 грн - є неоплаченою.
В той же час суд констатує, що Відповідачем не подано жодних доказів щодо неотримання товару в заявленій Позивачем кількості та сумі.
Все вищевказане на переконання колегії суду свідчить про отримання Відповідачем Товару по Договору в повному обсязі, а також свідчить про факт не оплати в повній сумі  заборгованості за вказаний вище товар.   
В матеріалах справи міститься також  податкова звітність Позивача, дослідивши котру вбачається, що Позивачем в графі покупець (отримувач) зазначено індивідуальний податковий номер Відповідача (39881715; а.с.71-83), що опосередковано свідчить про підставність позовних вимог.
Отже, зважаючи на все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування первинних доказів, доказів фінансової звітності, податкової звітності,   колегія суддів прийшла до висновку, що   залишок боргу становить 229728 грн 50 коп..
Відтак, враховуючи усе вищеописане судова колегія   задовольняє позов в частинні стягнення   229728 грн 50 коп. боргу.
Дане було вчинено місцевим господарським судом, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж до вимоги про стягнення пені в сумі 4419 грн 74 коп., то колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, правовий аналіз наведеної норми свідчить про те, що зменшення розміру неустойки це право суду, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.
Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру штрафу перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Зі змісту наведеного вище слідує, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.
Крім того, процесуальна норма щодо зменшення розміру пені може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов`язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом. 
Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
За умовами пункту 6.3 Договору, у випадку порушення строку оплати продукції, Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України (що діяла у період, за який сплачується пеня) від несплаченої суми за кожний день прострочки.
Дослідивши розрахунок Позивача (а.с .11-12) вбачається, що 4419 грн 74 коп. пені нараховано Позивачем наступним чином:
·          за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року - на суму 50000 грн (за період з 30 листопада 2020 року по 3 грудня 2020 року) пеня складає 49 грн 18 коп.; на суму 20000 грн (за період з 30 листопада 2020 року по 22 грудня 2020 року) пеня складає 144 грн 26 коп.; на суму боргу 16900 грн (за період з 30 листопада 2020 року по 11 березня 2021 року) пеня складає 563 грн 46 коп.;
·           за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року - за період 21 грудня 2020 року  по 11 березня 2021 року, на суму боргу 13204 грн 50 коп., пеня складає 349 грн 34 коп.;
·           за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року - за період 4 січня 2021року  по 11 березня 2021 року, на суму боргу 94344 грн, пеня складає 2062 грн 64 коп.;
·           за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року - за період з 5 лютого 2021 року по 11 березня 2021 року, на суму боргу 110280 грн, пеня складає 1250 грн 85 коп.. 
  Перевіривши зазначений розрахунок пені вбачається, що Позивач помилково по видатковій накладні №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року частково здійснив нарахування не на суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, а на суми здійснених оплат та  при визначенні початку періоду нарахувань, не врахував положення частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України (щодо початку перебігу строку).
Крім того з розрахунку пені проведеного за допомогою інформаційно-пошукової програми «Ліга: Закон»  слідує, що:
·          за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року на суму боргу 86900 грн (за період з 1 грудня 2020 року по 2 грудня 2020 року (3 грудня 2020 року оплата 100000 грн) пеня складає 56 грн 98 коп,; на суму боргу 36900 грн (за період з 3 грудня 2020 року по 21 грудня 2020 року (22 грудня 2020 року оплата 50000 грн) пеня складає 241 грн 97 коп.; на суму боргу 16900 грн (за період з 23 грудня 2020 року по 11 березня 2021 року (22 грудня 2020 року оплата 20000 грн) пеня складає 441 грн 72 коп.;
·          за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року - за період з 22 грудня 2020 року по 11 березня 2021 року, на суму боргу 13204 грн 50 коп., пеня складає 349 грн 46 коп.;
·           за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року - за період з 5 січня 2021 року по 11 березня 2021 року, на суму боргу 94344 грн, пеня складає 2065 грн 23 коп.;
·           за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року - за період з 5 лютого 2021 року по 11 березня 2021 року, на суму боргу 110280 грн, пеня складає 1290 грн 12 коп.. 
Всього, за розрахунком суду, пеня склала 4445 грн 48 коп..
Окрім того, Позивачем було здійснено розрахунок пені саме в межах частини 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України, що   вбачається з розрахунку Позивача (а.с. 11-12), адже нарахування пені здійснювалося по кожній видатковій накладній та кожному періоду окремо, у відповідності до пунктів 6.3 Договору  в межах шестимісячного терміну.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку правильності нарахування пені   описану вище зазначає, що розмір цих сум, значно перевищує розмір заявлений до стягнення Позивачем в його розрахунку. Однак, оскільки  відповідно до частини 2   статті 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення, суд не може виходити у рішенні за межі верхньої межі суми позовних вимог, то колегія суддів прийшла до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з Позивача на користь Відповідача   4419 грн  74  коп. пені.
Дане рішення й було прийняте місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу, що Позивач в позовній заяві просив зазначити в рішенні суду про нарахування пені до моменту виконання такого рішення Відповідачем, з вказівкою на правила розрахунку остаточної суми таких платежів щодо основного боргу, з приводу чого колегія суду зазначає наступне.
Відповідно до частини  10 статті 238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Пунктом  6 статті 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Вказаною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Суд констатує, що при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати за отриманий товар, проте не передбачили інший період нарахування ніж встановлений законом.
Відтак, враховуючи наявність боргу, обмеження нарахування пені шістьма місяцями від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, суд апеляційної інстанції  прийшов до висновку про зазначення в рішенні про нарахування пені органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення до моменту виконання рішення згідно частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України:
·           на суму боргу   11900 грн (за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу Відповідачем, але не пізніше ніж по 1 червня 2021 року включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року у справі № 906/264/21;
·           на суму боргу 13204 грн 50 коп. (за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу Відповідачем, але не пізніше ніж по 22 червня 2021 року включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року в справі № 906/264/2;
·          на суму боргу 94344 грн (за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу Відповідачем, але не пізніше ніж по 5 липня 2021 року включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року в справі № 906/264/21;
·           на суму боргу 110280 грн (за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року) за період з 12 березня 2021 року до моменту погашення боргу Відповідачем, але не пізніше ніж по 5 серпня 2021 року включно, за правилами, визначеними у рішенні від 27 травня 2021 року в справі № 906/264/21.

Що ж до вимоги про стягнення інфляційних в сумі 4419 грн 74 коп. та 1095 грн 29 коп. 3% річних, то колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Детально досліджуючи наданий Позивачем розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат    (а.с. 10-11), колегія суддів  зазначає, що: Позивача нараховано за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року (на суму 50000 грн) 12 грн 30 коп. 3% річних; на суму 20000 грн 36 грн 07 коп. річні; на суму боргу 16900 грн  140 грн 17 коп. 3% річних; за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року (на суму боргу 13204 грн 50 коп.) 86  грн 80 коп. 3% річних;  за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року (на суму боргу 94344 грн) 511 грн 78 коп. 3% річних;  за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року (на суму боргу 110280 грн) 307 грн 34 коп. 3% річних.
Водночас за розрахунком колегії суду, здійсненого за допомогою інформаційно-пошукової програми «Ліга: Закон» 3% річних складають:  за видатковою накладною №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року 14 грн 25 коп.  3% річних; на суму боргу 36900 грн - 60 грн 49 коп. річних; на суму боргу 16900 грн - 109 грн            70 коп. 3% річних; за видатковою накладною №ТХ022340 від 19 листопада 2020 року на суму боргу          13204 грн 50 коп. 3% річних – 86 грн 79 коп; за видатковою накладною №ТХ023568 від 3 грудня 2020 року на суму боргу 94344 грн, 3% річних – 511 грн 78 коп.; за видатковою накладною №ТХ000069 від 5 січня 2021 року на суму боргу 110280 грн,  3% річних – 317 грн 24 коп..
Всього, за розрахунком суду сума 3% річних складає 1100 грн 25 коп. (дана сума перевищує суму, котру просить стягнути Позивач з Відповідача).
Крім того,  Позивачем нараховано інфляційні за період з грудня 2020 по лютий 2021 у розмірі            1951 грн 91 коп.. При цьому по видатковій накладні №ТХ020938 від 30 жовтня 2020 року Позивач також частково здійснив нарахування не на суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, а на суми здійснених оплат. За розрахунком суду, за визначений Позивачем період, інфляційні склали 3210 грн               60 коп..
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку правильності нарахування 3% річних та інфляційних втрат    зазначає, що розмір цих вимог, значно перевищує розмір заявлений до стягнення Позивачем в його розрахунку. Однак, оскільки  відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення, суд не може виходити у рішенні за межі верхньої межі суми позовних вимог, то колегія суддів прийшла до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з Позивача на користь Відповідача   1951 грн 91 коп. інфляційних втрат та 1095 грн  29 коп. 3% річних.
Дане рішення й було прийняте місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін і в цій частині.

Крім того, Позивач в позовній заяві  просив зазначити в рішенні суду про нарахування 3 % річних до моменту виконання такого рішення Відповідачем, з вказівкою на правила розрахунку остаточної суми таких платежів щодо основного боргу.
Відповідно до частини 10 статті 238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Оскільки, Позивачем нараховано 3 % річних по 11 березня 2021 року включно, відтак суд апеляційної інстанції  вважає за можливе визначити у резолютивній частині судового рішення про нарахування 3 % річних, починаючи з періоду не охопленого предметом позовних вимог, з визначенням граничного строку їх нарахування до моменту виконання судового рішення в частині сплати грошових коштів в сумі 229728 грн 50 коп..

Що ж стосується доводів Відповідача наведених в апеляційній скарзі відносно того, що представника Відповідач було позбавлено права брати участь у судовому засіданні, то колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач в суді першої інстанції подавав неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи, а саме: 12 квітня 2021 року на адресу місцевого суду надійшло клопотання від 8 квітня 2021 року про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням представника Відповідача на самоізоляції та у зв`язку із встановленням на території Житомирської області «локдауну», пов`язаного із поширенням на всій території України респіраторної хвороби COVID-19 (а.с. 49). Відповідно ухвалою Господарського суду Житомирської області від 12 квітня 2021 року відкладено розгляд справи на 13 травня 2021 року (а.с. 51). 26 травня 2021 року на адресу місцевого суду надійшло клопотання від 25 травня 2021 року про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням представника Відповідача у відрядженні з 24 травня 2021 року по 30 травня 2021 року (а.с. 90). 
При цьому, як вбачається з усього вищевстановленого в даній постанові, Відповідачем у даних клопотаннях так і в апеляційній скарзі не зазначено про підстави відкладення з огляду на подання певних пояснень чи доказів, котрі б спростовували доводи позовної заяви (таких доказів та пояснень, які б вказували на необхідність прийняття іншого судового рішення, ніж те, що прийняте місцевим господарським судом) Відповідачем не подано. При цьому колегія апеляційного господарського суду наголошує на тому, що апелянтом не подано таких доказів  суду апеляційної інстанції (апеляційна скарга Відповідача базується на запереченнях що зводяться до прийняття рішення по даній справі без участі його представника), хоча за приписами діючого ГПК України всі відповідні докази і доводи (разом з клопотанням) мали бути подані лише разом з подачею апеляційної скарги.
Судова колегія звертає увагу, що Відповідач був належним чином повідомлений про те, що Позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду з огляду на невиконання Відповідач своїх зобов`язань по Договору, при цьому матеріали справи, окрім клопотань  Відповідача про відкладення розгляду справи (а.с. 49, 60, 90, 115) не містять будь-яких письмових пояснень, заперечень щодо суті позовних вимог, або пояснень щодо неможливості подання певних доказів, що реально могло б стати підставою для відкладення розгляду справи. 
Окрім того, апеляційний господарський суд бере до уваги і той факт, що місцевим господарським судом сторони не викликалися до суду, тобто  явка учасників справи в судові засідання судом першої інстанції обов`язковою не визнавалась.
Суд констатує, що зазначені в клопотанні Відповідача про відкладення розгляду справи  причини (перебування представника Відповідача у відрядженні) не є підставами для відкладення розгляду справи, що визначені статтею   202   та частиною   11 статті   270 Господарського процесуального кодексу України.
Суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3   статті 2 Господарського процесуального кодексу України   завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №924/369/19.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно частини 4 статті 197 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному       Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України.
   Таким чином, скаржник, у випадку дійсної наявності бажання взяти участь у судовому засіданні, відповідно до приписів    статті 197 Господарського процесуального кодексу України, мав право взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.                               
  Водночас колегія суду констатує, що   в суді першої інстанції Відповідач  не вчиняв жодних дій спрямованих на участь в судовому засіданні. Разом з тим, апеляційний господарський суд     констатує, що з моменту призначеного судового засідання(15 березня), Відповідач не вчинив будь-яких дій щодо проведення судового засідання і в  режимі відеоконференції за межами суду (котрі є безпечні для апелянта).       
В силу дії пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу     України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:     повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Суд констатує, що в даному випадку відбулася повторна неявки сторони, що надало право суду застосувати відповідні наслідки по відношенню до поведінки сторони (повторної неявки). При цьому колегія суду бере до уваги і той факт, що Відповідачем подавалися неодноразові клопотання про відкладення, що вказує на те, що сторона   вчиняла дії по відтермінуванню прийняття рішення та відповідно відтермінування строку набрання судовим рішенням законної сили (тобто дані клопотання спрямовувалися виключно на затягування розгляду справи, та відповідно були направлені на порушення завдань господарського  судочинства).          
Також, колегія суддів зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 7 липня 1989 року в справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Водночас, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач так як і відповідач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі "Каракуця проти України").
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі “Юніон Аліментаріа проти Іспанії” зазначив, що сторони  зобов`язані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються їх безпосереднього, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Все вищевказане вказує на відсутність в діях місцевого господарського суду процесуальних порушень, котрі б стали підставою для скасування оспорюваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд повністю задовольняє позовні вимоги Позивача частково, а відтак залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Відповідача, відповідно до   статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Окрім того, Позивач в судовому засіданні просив стягнути витрати на правову допомогу адвоката   у розмірі 15900 грн. При цьому місцевим господарським судом винесено Додаткове рішення, яким задоволено  клопотання представника Позивача частково та стягнуто 15571 грн 75 коп.  витрат на правничу допомогу адвоката, у зв`язку з чим Відповідач  не погоджуючись із сумою стягнутих витрат та її співмірністю. В своїй апеляційній скарзі зазначив про скасування додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу,   з огляду  на що колегія суддів зазначає наступне.
Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначено на 7 червня 2021 року о 12:00, про що зазначено в пункті 6 резолютивної частини рішення суду від 27 травня 2021 року.
31 травня 2021  року на електронну адресу Господарського суду Житомирської області від представника Позивача надійшло клопотання про стягнення судових витрат, згідно якого останній просить суд     залучити до матеріалів справи Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі №906/264/21 та докази, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу, відповідно  ухвалити додаткове рішення по справі №906/264/21, яким вирішити стягнути з Відповідача на користь представника Позивача (адвоката Вінокурова В.О.) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15900 грн (а.с. 104-106).
Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду заяви був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується Трекінгом відправлень із сайту "Укрпошта" (а.с. 121), будь-яких письмових пояснень щодо співмірності судових витрат не подав.
Відповідно до частини 4 статті 244 ГПК України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Статтею123 Господарського процесуального кодексу Україн визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України       витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно зі статтею 26 Закону  України  "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За змістом 126   ГПК України,  можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту   1 статті       1     та частини 1 статті   6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.
Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129     ГПК України.
Матеріали справи містять довіреність №09/04-20 від 9  квітня 2020 року, видану Позивачем адвокату Вінокурову В.О., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №6775/10 від 27 червня 2018 року та посвідчення адвоката, видане Вінокурову В.О. (а.с. 37, 39).
У матеріалах справи міститься Договір про надання професійної правничої допомоги (адвокатських послуг) №01/20(17)   №01/20(17) від 9 квітня 2020 року, укладений адвокатом Вінокуровим В.О. з   Позивачем (а.с. 33-34), відповідно до пункту 1 якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу та представляти інтереси клієнта в будь-яких адміністративних, кримінальних, цивільних та господарських справах (спорах) в суді, в будь-яких правоохоронних органах, перед будь-якими органами державної влади та місцевого самоврядування, їх структурними підрозділами, посадовими та службовими особами, перед будь-якими юридичними особами та фізичними особами, при проведенні слідчих дій, перевірок, що стосуються клієнта або проводяться у його володінні тощо, за що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар.
Згідно з пункту 2 Договір про надання професійної правничої допомоги №01/20(17), розмір гонорару та порядок розрахунку визначається в додаткових угодах до цього договору.
Матеріали справи містять Додаткову угоду до вищевказаного договору, укладену 9 березня 2021 року адвокатом Вінокуровим В.О. з   Позивачем (а.с. 35-36).
Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди, на виконання умов основного договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу та представляти інтереси клієнта в Господарському суді Житомирської   області та перед третіми особами з питань стягнення заборгованості з Відповідача, код ЄДРПОУ 39881715, за договором поставки №179-МХ від 30 червня 2020 року.
Пунктом 4 Додаткової угоди сторони узгодили, що остаточний розрахунок гонорару адвоката за виконання доручення, передбаченого цією додатковою угодою, визначається у Звіті про надану правничу допомогу та/або виставленому адвокатом на користь клієнта рахунку.
Пунктом 5 Додаткової угоди визначено, що за домовленістю сторін, витрати на професійну допомогу (гонорар) відшкодовуються безпосередньо адвокату за рахунок Відповідача за рішенням суду в рамках відповідної судової справи. Частина витрат, не покритих контрагентом за рішенням суду в рамках відповідної судової справи, оплачуються клієнтом протягом 1 (одного) банківського дня з моменту виставлення рахунку адвокатом.
Відповідно до Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі №906/264/21 (а.с. 110-111), а також Звіту про надану правничу на підставі Договору про надання професійної правничої допомоги (адвокатських послуг) №01/20 (17) від 9 квітня 2020 року (а.с. 112-113) адвокатом Вінокуровим В.О. надано/виконано/витрачено, а клієнтом прийнято наступні послуги: аналіз справи, збір доказів по справі, надсилання адвокатських запитів, вироблення правової позиції - 2700 грн.;  підготовка, оформлення позовної заяви/відзиву на позовну заяву/зустрічної позовної заяви/відповіді на відзив/письмових заперечень/мирової угоди/апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу/касаційної скарги/відзиву на касаційну скаргу/додаткових письмових пояснень,розрахунку/контр розрахунку ціни позову (включаючи розрахунок неустойки, % річних, інфляційних втрат та ін. нарахувань), судового збору, їх подача до суду (в т.ч. через сервіс "Електронний суд") з урахуванням складності справи - 2700 грн.; підготовка, оформлення та подача (в т.ч. через сервіс "Електронний суд") заяв та клопотань з процесуальних питань – 500 грн; участь адвоката у судових засіданнях (в т.ч. в режимі відео конференції з/поза приміщення(м) суду) - 2 700 грн.; компенсація витрат адвоката на сканування, друк, копіювання документів, ведення адвокатського досьє, покриття можливих витрат з врахуванням складності справи - 725 грн.           
Загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) складає 15900 грн. Застосовані розцінки роботи, послуги, ін. витрат за одиницю відповідають наведеним у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу (а.с.38).
Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
При цьому, суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Апеляційний господарський суд констатує, що на момент винесення місцевим господарським судом додаткового  рішення по даній справі апелянтом не подано заяви (клопотання) щодо співмірності гонорару адвоката Позивача. 
В той же час, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Частинами 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що   обов`язок доведення співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. 
В силу дії частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналогічні правові висновки про застосування норм процесуального права щодо співмірності судових витрат викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, які враховуються апеляційним господарським судом в силу частини 4 статті 236 ГПК України.
Згідно статті 169 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань; заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі; у випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі; заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом; у випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.
Водночас, колегія суддів приймає до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які письмові та обгрунтовані клопотання Відповідача подані суду першої інстанції, котрі б заперечували розмір судових витрат на правничу допомогу та вказували на неспівмірність таких витрат, визначені представником Позивача.
В той же час, зважаючи на надаслання Позивачем на адресу Відповідача копії заяви про стягнення витрат на правничу допомоги (а.с. 107) та повідомлення суду про призначення судового засідання із розгляду заяви представника Позивача, апеляційний господарський суд констатує, що у Відповідача було достатньо часу підготувати та подати суду першої інстанції  заперечення про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката (в силу вищезазначених норм статей 129 та 169 ГПК України). При цьому колегія апеляційного господарського суду наголошує, що саме на Відповідача покладено обов`язок доведення співрозмірності вказаних витрат.
При цьому апеляційний господарський суд констатує і те, що Відповідач в порушення господарського процесу, не лише не подав саме клопотання (в письмовій формі чи усній формі) з приводу зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, але й не наводить у поданій апеляційній скарзі доводи і обгрунтування щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу адвоката, вказавши лише, що на його думку дана сума завищена виходячи із складності справи.
Таким чином, з огляду на усе вищеописане апеляційний господарський суд констатує, що Позивач згідно з положеннями статті 74 ГПК України довів надання йому адвокатом зазначених послуг у суді першої інстанції. Відповідач в свою чергу даного жодним чином не спростував. 
Колегія суддів констатує, що частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що: інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог в правовому полі дії частини 4 статті 129 ГПК України,     витрати Позивача, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги покладаються на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі   15571 грн 75 коп..      
Все вищевказане вказує на відсутність в діях місцевого господарського суду процесуальних порушень, котрі б стали підставою для скасування оспорюваного додаткового  рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо скасування додаткового рішення, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.
Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване додаткове рішення, а апеляційну скаргу Відповідача в цій частині без задоволення.
                 Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агротех" на рішення Господарського суду Житомирської області від 27 травня 2021 року та додаткове рішення від 07 червня 2021 року в справі №906/264/21    - залишити без задоволення.                                         
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 27 травня 2021 року та додаткове рішення від 07 червня 2021 року в справі №906/264/21 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
5. Справу №906/264/21  повернути   Господарському суду Житомирської  області.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.  

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.