ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/3376/20 Головуючий в І інстанції: Третьякова І.В.
Номер провадження: №22-ц/819/1195/21 Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого         Майданіка В.В.,
       суддів:         Кутурланової О.В.,
                               Орловської Н.В.,
       секретар                Давиденко І.О.,         

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Христюка Юрія Георгійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 квітня 2021 року, у складі судді Третьякової І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, 

В С Т А Н О В И В :

       30 вересня 2020 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до  ОСОБА_1 , в якому просив поділити їх спільне з відповідачкою майно, виділивши йому та ОСОБА_1 в особисту власність власність по 1/2 частці домобудівлі АДРЕСА_1 .

Свій позов ОСОБА_2 , пославшись на с.ст.60, 68, 69, 70 СК України, обґрунтував наступним.
Його з відповідачкою ОСОБА_1 шлюб був зареєстрований 31 серпня 1989 року. 
Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12.11.2014 року шлюб було розірвано. Питання щодо спільного майна вони мали вирішувати добровільно, що і відбувалося дотепер. 
Під час шлюбу ними за спільні кошти разом з іншим майном було придбано домобудівлю, розташовану в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.06.2002 року, посвідченим на товарній біржі "Ва-Банк" та рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2009 року.
Оскільки на даний час відповідачка відмовляється виконувати домовленості щодо розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, він вважає за необхідне поділити вказане майно. 
Виходячи із вищевикладеного, пославшись на ст.ст.60, 68, 69, 70 СК України, просив задовольнити позов. 
11 березня 2021 року адвокат Христюк Ю.Г., діючий від імені відповідачки, подав заяву, в якій просив застосувати до вимог позивача позовну давність та з цієї підстави відмовити в задоволенні позову (а.с.35).

08 квітня 2021 року адвокат Христюк Ю.Г., діючий від імені відповідачки, подав відзив, в якому вказав, що позивач звернувся до суду без будь-яких на то правових підстав. Крім цього, позивачем не подано до суду заяви про поновлення процесуальних строків, як того вимагає ст.127 ЦПК України та не надано до суду жодного доказу поважності причин його пропуску. По суті він послався на положення ст.ст.57, 60 СК України, а також на те, що право особистої власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано у Херсонському міжміському бюро технічної інвентаризації м. Гола Пристань за відповідачкою та рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2009 року у справі № 2-1693/09 було визнано дійсним Договір купівлі-продажу та визнано за відповідачкою право власності на вказану домобудівлю (а.с.39-41). 

В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Христюк Ю.Г. проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що власником спірного майна є відповідачка, адже це вбачається з рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2009 року та Витягу про реєстрацію права власності. Крім того, зауважив, що домоволодіння було придбане за кошти батька ОСОБА_1 , які він надав своїй дочці, а тому придбане майно є її особистою приватною власністю. З цих підстав, а також з підстави пропущення строку позовної давності, адвокат Христюк Ю.Г. просив відмовити в задоволенні позову. 

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 квітня 2021 року вказаний позов був задоволений, суд ухвалив:
--- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домобудівлі з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 ;
--- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 домобудівлі з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 . 

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  спірний будинок був придбаний сторонами за відплатним договором в період шлюбу, а відтак в силу ст.60 СК України вважається спільним майном подружжя, яке згідно ст.70 СК України підлягає поділу між позивачем та відповідачем в рівних частинах. 
Також суд, пославшись на постанову Верховного Суду від 11.11.2019 року у справі № 562/3156/14-ц, виходив з того, що той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції спільності майна подружжя, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Натомість стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 , або кошти надані їй батьком, про що було заявлено в судовому засіданні. 
Також суд виходив з того, що не має правового значення для даного спору і факт реєстрації спірного житлового будинку за ОСОБА_1 , оскільки, як зазначено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване, оскільки таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. 
Також суд виходив з того, що є необґрунтованими доводи представника відповідачки щодо пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки на обґрунтування свого позовову позивач вказував, що після розірвання шлюбу питання щодо поділу спільного майна не вирішувалось, оскільки сторони залишались зареєстрованими та постійно проживали в спільному будинку, тобто користувалися ним за взаємною домовленістю та згодою. Проблеми та спори з відповідачкою виникли лише протягом останнього часу, що й спонукало його (позивача) до судового захисту своїх прав на частку в спільному нерухомому майні. Суд вважав, що дані твердження жодних чином спростовані не були і підстав вважати їх недостовірними не вбачається.

В апеляційній скарзі адвокат Христюк Юрій Георгійович, діючий від імені відповідачки ОСОБА_1 , просить вказане рішення суду скасувати й відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи й порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. 
Зокрема, зазначив, що судом не було прийнято до уваги того, що позивачем не надано суду жодного доказу щодо придбання майна за спільні сумісні кошти та що судом не було визначено за які кошти було придбано спірне майно.
Також, вказав, що суд залишив поза увагою відсутність доказів того, що, як вказував у судовому засіданні представник позивача, відповідачка погрожувала позивачу, викидала його особисті речі та погрожувала змінити замки.
Крім того, зазначив, що судом не було враховано й того, що позивач звернувся до суду з цим позовом з пропущенням строку позовної давності.

У своєму відзиві позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 03.08.2021 року о 09-30 годині, однак відповідачка, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася. Натомість з`явився її представник – адвокат Христюк Юрій Георгійович. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання відповідачки неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка її не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за її відсутності. 

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 12.11.2014 року у справі № 654/3428/14-ц (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу) сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.08.1989 року, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . Від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Проти цього жодна із сторін не заперечує.

Згідно договору купівлі-продажу №2-2342 від 19.06.2002 року, посвідченого товарною біржею "ВА-БАНК", ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 домобудівлю АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. "А", загальною площею 91,2 кв.м., гаражу-літньої кухні літ. "Б", навісів літ. "В, Ж", сараю з льохом літ "Г", літнього душу літ. "Д", сараю літ. "Є", помпи №1, зливної ями №2, огородження № 3,4,5. Домобудівля розташована на землі місцевої ради та належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 21.04.1995 року. Домобудівля продана за 12 000,00 гривень, сплачених покупцем продавцю повністю до підписання даного договору (а.с.9).

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2009 року у справі № 2-1693/09 (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності) договір купівлі-продажу домобудівлі з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , укладений 19.06.2002 року на товарній біржі "ВА-БАНК" між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнано дійсним. Визнано право власності ОСОБА_1 на домобудівлю з господарськими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі вказаного рішення суду право власності ОСОБА_1 на житловий будинок в АДРЕСА_2 , було зареєстровано 06.04.2010 в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації (а.с.8).

Вказаним вище рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12.11.2014 року у справі № 654/3428/14-ц (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Судом було встановлено, що сім`я фактично розпалася, сторони разом не проживають, а збереження суду буде суперечити інтересам позивача, так як вона не бажає підтримувати з відповідачем шлюбні відносини та знайти спільну мову в сімейних питаннях (а.с.7). 

Нормативне обґрунтування

Відповідно до ст.ст.22, 28 та 29 КпШС України 1969 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; в разі поділу вказаного майна, їх частки визнаються рівними; якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, це питання вирішується судом. 

Аналогічним чином дане питання врегульовано ст.ст.60, 61, 70, 71 СК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року. 

Разом з тим, відповідно до ст.24 КпШС України 1969 року ("Роздільне майно подружжя"):
--- майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (частина 1);
--- роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші (частина 2);
--- кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (частина 3).
Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу (п.1); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3); житло та земельна ділянка, набуті внаслідок приватизації (п.п.4 і 5).

За ч.ч.2-5 вказаної норми закону особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя (ч.2); премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги (ч.2); кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди (ч.3); страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них (ч.5); суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч.6).

З іншого боку, згідно ст.60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2). 

Відповідно до ст.61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4).

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, а також в інших постановах Верховного Суду, наприклад, у постанові від 04.11.2020 року у справі № 662/1069/17. 

Щодо поділу майна

У цій справі предметом позову є житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_2 , який куплений 19.06.2002 року сторонами як подружжям під час шлюбу (сторони перебували у шлюбі з 31.08.1989 року, шлюб розірвано за рішенням суду від 12.11.2014 року). Відповідний договір купівлі-продажу було оформлено на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . Оскільки договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, то за позовом покупця ОСОБА_1 до продавця рішенням суду від 29.09.2009 року вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним. 

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи й давши належну оцінку зібраним у справі доказам, прийшов до вірного висновку про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбаний ними під час шлюбу за спільні кошти, тому його слід поділити шляхом визнання за кожним із них право власності на вказане майно по 1/2 його частині. 

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що стороною відповідачки належними доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя ОСОБА_5 на спірний житловий будинок, не спростовано поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказаний житловий будинок. Посилання відповідачки на те, що житловий будинок є її особистою приватною власністю з огляду на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2009 року, Витяг про реєстрацію права власності та з огляду на придбання будинку за кошти батька відповідачки ОСОБА_1 , які він надав своїй дочці, жодним чином не може заперечити спільну сумісну власність сторін на спірний будинок, оскільки не доведено, що відповідні кошти батьком відповідачки взагалі були надані останній, не доведено їх суму, не доведено, що вони були надані саме на придбання будинку і саме особисто відповідачці. Позивач це заперечує, а тому з огляду на положення ст.ст.22, 24 КпШС України 1969 року зазначений житловий будинок набув статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Отже, в разі поділу вказаного майна між подружжям їх частки, відповідно до ст.28 КпШС України 1969 року, визнаються рівними.

Щодо доводів сторони відповідачки про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у 3 роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом першої інстанції встановлено, що після розірвання шлюбу (2014 рік) питання щодо поділу спільного майна сторони не вирішували, вони проживали в спільному будинку, тобто користувалися ним за взаємною домовленістю. Проблеми та спори позивача з відповідачкою виникли лише протягом останнього часу, що й спонукало позивача до судового захисту своїх прав на частку в спільному нерухомому майні. 

При апеляційному розгляді справи представник позивача вказав і проти цього по суті не заперечив представник відповідачки, що позивач після розірвання шлюбу у 2014 році залишився проживати у спірному будинку, де і живе разом з відповідачкою до цього часу. Лише у 2020 році відповідачка стала вимагати, щоб він виселився з будинку, при цьому вказуючи, що він пропустив строк позовної давності для вимоги про поділ будинку. Отже, саме у 2020 році позивач зрозумів, що його право порушено, а тому вирішив звернутися до суду з цим позовом. 

Апеляційний суд вважає, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин.
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із цим позовом 30 вересня 2020 року, тобто в межах позовної давності.

       Висновки 

       Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки встановив, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд не послався на ст.ст.22, 28 та 29 КпШС України 1969 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин (придбання спірного житлового будинку). А тому суд апеляційної інстанції, зважаючи на обґрунтування позивачем свого позову, вважає, що мотивувальну частину рішення суду першої інстанції необхідно доповнити посиланням на вказані норми закону.

       При цьому з огляду на необхідність доповнення правового обґрунтування рішення суду першої інстанції, вказане згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, а отже для часткового задоволення апеляційної скарги.

З підстав наведеного рішення суду першої інстанціїна підставі п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід змінити, доповнивши його мотивувальну частину посиланням на ст.ст.22, 28 та 29 КпШС України 1969 року.

В решті доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами і є такі, що висновки суду не спростовують. 
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на неврахування судом ненадання позивачем доказів щодо придбання майна за спільні сумісні кошти та невизначення судом джерела коштів, за які було куплено спірний будинок. При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що саме на стороні відповідачки лежить тягар спростування презумпції спільності права власності подружжя, чого відповідачкою зроблено не було. Тобто відповідачкою належними доказами не доведено того, що житловий будинок є її особистою приватною власністю. Як вже вказувалось, нею не доведено, що відповідні кошти її батьком взагалі були їй надані, не доведено їх суму, не доведено, що вони були надані саме на придбання будинку і саме особисто відповідачці. Позивач проти цього заперечує, а тому з огляду на положення ст.ст.22, 24 КпШС України 1969 року зазначений житловий будинок набув статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Відтак у разі поділу вказаного майна між подружжям їх частки, відповідно до ст.28 КпШС України 1969 року, визнаються рівними.
Також, слід залишити поза увагою й посилання скаржника на пропущення позивачем позовної давності. При цьому апеляційний суд виходить з того, що, як встановлено, проблеми та спори позивача з відповідачкою виникли лише протягом останнього часу (2020 року), що й спонукало позивача до звернення з цим позовом протягом 3 років від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Крім того, як такі, що не впливають на правильність судового рішення та не містять в собі підстав для його скасування підлягають відхиленню й решта доводів скарги. 

Керуючись ст.ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В : 

       Апеляційну скаргу адвоката Христюка Юрія Георгійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково. 
Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 08 квітня 2021 рокузмінити, доповнивши його мотивувальну частину посиланням на ст.ст.22, 28 та 29 КпШС України 1969 року.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови – 05 серпня 2021 року.

Головуючий                                _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                   В.В. Майданік
       
Судді:                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _         О.В. Кутурланова

                                       _ _ _ _ _ _ _ _ _ _         Н.В. Орловська