ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/567/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, проспект Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021
у справі №916/567/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна компанія"
до ОСОБА_1 
про стягнення 135 931,26 грн.
(суддя першої інстанції: Степанова Л.В., дата та місце ухвалення рішення: 24.06.2021, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, проспект Шевченка, 29)                              

В березні 2021 року  Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна компанія" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 135 931,26 грн.
В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна компанія" посилається на неналежне виконання ОСОБА_1 умов укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення №115912030320/20 від 15.03.2020.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 по даній справі в задоволенні позов  Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна компанія" задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська кабельна компанія”  91675грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 4656,78 грн. заборгованості по комунальним послугам, 2278,58 грн. пені, 571,90 грн. 3% річних, 36740 грн. штрафу, 2270 грн. судового збору.
В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська кабельна компанія” до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 135931,26грн. у тому числі 91675грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 4656,78грн. заборгованості по комунальним послугам, 2278,58грн. пені, 571,90грн. 3% річних, 36740 грн. штрафу, а отже визнав позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 по справі №916/567/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким в частині стягнення заборгованості зі сплати орендної плати викласти резолютивну частину в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Українська кабельна компанія” 77956,78грн. заборгованості зі сплати орендної плати. В решті позовних вимог відмовити».
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає частковому скасуванню.
На думку заявника, місцевим господарським судом було помилково вирішено стягнути з відповідача не сплачений авансовий платіж в рахунок зобов`язань за договором оренди, як заборгованість зі сплати орендної плати за договором оренди, а тому сума, що підлягала стягненню за договором оренди мала складати 77956,78 грн., тобто, сума заборгованості згідно акту звірки взаєморозрахунків від 25.02.2021.
Апелянт у своїй скарзі стверджує, що станом на дату подання позову позивач не виконав в повному обсязі обов`язку з надання приміщення у лютому місяці 2021 року.
Також, заявник апеляційної скарги вважає, що висновок суду в частині стягнення експлуатаційних та комунальних витрат є невірними, а довідки додані до матеріалів справи не є належним та допустимим доказом спожитої електроенергії та послуг опалення, оскільки є одностороннім актом позивача.
Разом з тим, сторона відповідача не ставить під сумнів факт надання комунальних послуг до будівлі, однак у відзиві в суді першої інстанції зазначала, що до позову не додано доказів обсягу спожитих комунальних послуг.
Апелянт також не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача пені та штрафу. 
Так, відповідач вважає, що сума пені є завищеною, оскільки була відрахована від суми заборгованості у розмірі 91675 грн., а стягнення штрафу в розмірі 36740 грн. не відповідає п. 7.4. Договору, яким встановлено, що у разі невнесення орендної плати протягом двох місяців і більше орендар, крім пені встановленої цим пунктом, зобов`язаний виплатити орендодавцю штраф у сумі, що дорівнює дворазовій орендній платі встановленої цим договором.
Заявник зазначає, що актом звірки взаєморозрахунків встановлено, що відповідач сплачував за Договором до 30.12.2020, отже, звертаючись до суду із позовною заявою датованою 20.02.2021, позивач не мав права на стягнення штрафу.
Таким чином, апелянт вважає, що позивачем не наведено які саме збитки він поніс в результаті взаємовідносин із ОСОБА_1 , що на думку відповідача, дає підстави вважати, що штраф та пеня, як різновиди неустойки, які намагається застосувати позивач компенсаційної функції не мають, і, складаючи майже третину заявлених позовних вимог, направлені виключно на отримання додаткового блага.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 по справі №916/567/21 залишено без руху.
28.07.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява від ОСОБА_1 про усунення недоліків, допущених в апеляційній скарзі на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 по справі №916/567/21, в якій апелянт надав докази доплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 252 грн.      
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 відкрито апеляційне провадження по справі №916/567/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021, розгляд справи вирішено здійснювати у спрощеному позовному провадженні  без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано з Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/567/21.
02.08.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/567/21.
20.08.2021 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська кабельна компанія" надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві позивач погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На думку позивача, апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Позивач у своєму відзиві, посилаючись на п. 3.3. Договору зазначає, що відповідач у порушення законодавства та умов Договору оренди не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів.
На момент пред`явлення позову відповідачем не було внесена орендна плата за лютий місяць 2021 року. Позивач зазначає, що дана інформація підтверджується наявним в матеріалах справи актом звіряння взаєморозрахунків від 20.02.2021 та роздруківками платіжних доручень щодо оплати орендної плати та комунальних витрат.
Щодо нарахування комунальних витрат, позивач звертає увагу суду, що сторонами було узгоджено п. 2.3.9. Договору, яким визначений обов`язок відповідача щомісяця в термін до 3 числа забирати в Орендаря рахунки, акти. Відповідно до чого відповідач повинен був самостійно забирати зазначені документи та будь-якого іншого підтвердження їх надання з боку позивача не вимагається. 
Позивач додає до відзиву розрахунок та несвоєчасно внесених платежів за Договором оренди, відповідно до якого орендна плата вносилась відповідачем зі значними затримками та станом на дату пред`явлення позову за чотири місяці відповідачем взагалі не сплачена. 
Враховуючи наведене, на думку позивача, відповідач зобов`язаний сплатити штраф в сумі, що дорівнює дворазовій орендній платі, встановленій Договором, а посилання представника відповідача на переривання двомісячного терміну є невірним трактуванням умов Договору.
Крім того, позивач не погоджується з твердженням апелянта, що в силу п.8.1. Договору ОСОБА_1 має бути звільнений від покарань у вигляді штрафу та пені оскільки його господарську діяльність було перервано з підстав, що від нього не залежали. Проте, позивач вважає, що дані обставини взагалі не відносяться до предмету розгляду, відповідачем не надано доказів на підтвердження факту дій непереборної сили, а отже позивач просить суд апеляційної інстанції не надавати жодної оцінки обставинам, які на думку відповідача мали бути враховані судом першої інстанції при вирішенні питання про санкції. 
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.03.2020 між ТОВ “Українська кабельна компанія” (позивач, Орендодавець) та ФОП Григоровим С.Л. (відповідач, Орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №115912030320/20.
Відповідно до умов вказаного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, яке складається з трьох кабінетів загальною площею 129 кв.м., що знаходиться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115.
Згідно з п. 1.2. Договору нерухоме майно - нежиле приміщення яке складається з трьох кабінетів загальною площею 129 кв.м., що знаходиться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115.
Відповідно до п. 2.3.4 Договору орендар зобов`язаний у встановлені строки вносити орендну плату. 
Згідно з п.п. 3.1. - 3.3. Договору за користування майном Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату у розмірі 15716,66 грн. плюс ПДВ 20% 3143,33 грн., а всього 18860,00 грн. Розмір орендної плати може бути переглянутий. Орендна плата авансується Орендарем до десятого числа місяця, що оплачується. Оплата здійснюється на підставі рахунку виписаного Орендодавцем. У разі відсутності рахунку Орендар зобов`язаний сплатити орендну плату за реквізитами, зазначеними у договорі.
Відповідно до п. 5.1. Договору передача та повернення майна оформляється актом приймання-передачі. Майно вважається переданим у користування або повернутим з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі майна.
Термін дії договору: з моменту підписання акту прийому-передачі і до 31.12.2021 включно. (п. 6.1. договору)
Пунктом 7.1. Договору встановлено, що сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.
Відповідно до п.7.4 Договору орендна плата та інші платежі, що випливають з цього договору перераховані несвоєчасно або не в повному обсязі, стягуються з Орендаря відповідно до чинного законодавства. Орендодавець, в разі прострочення перерахування орендної плати або інших платежів, які випливають із цього договору, має право нарахувати пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) і стягувати її з Орендаря. Пеня нараховується за весь період порушення зобов`язання. У разі невнесення орендної плати протягом двох місяців і більше, Орендар крім пені, встановленої цим пунктом зобов`язаний виплатити Орендодавцю штраф в сумі, що дорівнює дворазовою орендної плати, встановленої договором.
15.03.2020 між сторонами був складений та підписаний акт приймання-передачі приміщення.
15.06.2020 сторони уклали Додаткову угоду №1, за якою сторони визначили об`єкт оренди – нежиле приміщення загальною площею 220 кв.м., що складається з двох кімнат та коридору і знаходяться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115 та встановили орендну плату у розмірі 28858,34 грн. плюс ПДВ 20% 5771,66 грн., а всього 34630,00грн. в місяць.
15.06.2020 між сторонами був складений та підписаний акт приймання-передачі приміщення.
01.12.2020 між сторонами було укладено Додаткову угоду №2, за якою сторони визначили об`єкт оренди – нежиле приміщення загальною площею 112кв.м., що складається з двох кімнат та коридору та знаходяться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115 та встановили орендну плату у розмірі 15308,34 грн. плюс ПДВ 20% 3061,66 грн., а всього 18370,00 грн. в місяць.
01.12.2020 сторони склали та підписали акт приймання-передачі приміщення за яким відповідач передав, а позивач прийняв нежиле приміщення загальною площею 129 кв.м., що складається з двох кімнат та коридору та знаходяться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115
Позивач зазначає, що 29.12.2020 ОСОБА_1 припинив сою діяльність як фізична особа-підприємець, про що свідчить запис про відміну державної реєстрації №2005560060003159976, однак відповідач, про закриття реєстрації себе, як підприємця не поставив до відома позивача.
Позивач вказує, що відповідач у порушення законодавства та умов договору оренди належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів, а саме згідно даних бухгалтерії позивача станом на 20.02.2021 року відповідач не сплатив вартість орендної плати за частину жовтня 1935,00грн., листопад 34630,00грн., грудень 18370,00грн., січень  18370,00 грн., лютий 18370,00 грн. Загальна сума заборгованості за оренду складає: 91675,00 грн. Заборгованість за комунальні послуги за витрати по електроенергії складає 1077,19 грн.: за грудень 346,64 грн., за січень 730,55 грн., заборгованість за витрати на опалення приміщення складає 3574,59 грн.: за листопад 1513,09 грн., за грудень 993,60 грн., за січень 1067,90 грн. Загальна сума заборгованості за витрати на комунальні послуги складає 4656,78 грн.
За неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач, на підставі п.7.4. договору нарахував відповідачу 2278,58 грн. пені, 36740,00 грн. штрафу та на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 571,90 грн. 3% річних.
Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
При цьому за правилами ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно з частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України   договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до ст.764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Частиною 4 ст. 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном; наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1, 3, 4, 5).
Частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до ст.291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається.  Договір оренди  припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.  Договір оренди  може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін  договір оренди  може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 188 Господарського кодексу України встановлено загальний порядок зміни та розірвання господарських договорів відповідно до якого зміна та розірвання договорів у односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, надсилає пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з врахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Як зазначалося раніше, 15.03.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нежитлового приміщення №115912030320/20 відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення, яке складається з трьох кабінетів загальною площею 129 кв.м., що знаходиться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115.
Під час дії договору між сторонами було укладено низку додаткових угод, а саме: 15.06.2020 сторони уклали додаткову угоду №1 за якою сторони визначили об`єкт оренди – нежиле приміщення загальною площею 220 кв.м., що складається з двох кімнат та коридору та знаходяться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115 та встановили орендну плату у розмірі 28858,34 грн. плюс ПДВ 20% 5771,66 грн., а всього 34630,00 грн. в місяць; 01.12.2020 між сторонами було укладено додаткову угоду №2, за якою сторони визначили об`єкт оренди – нежиле приміщення загальною площею 112 кв.м., що складається з двох кімнат та коридору та знаходяться на дев`ятому поверсі адміністративного корпусу, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115 та встановили орендну плату у розмірі 15308,34грн. плюс ПДВ 20% 3061,66 грн., а всього 18370,00 грн. в місяць.
Факт приймання-передачі в оренду майна, яке є предметом договору оренди нежитлових приміщень №1/16 від 26.04.2016, підтверджується підписаним між сторонами актом передачі-приймання орендованого майна від 26.04.2016 (т.1, а.с.22). Перелік прийнятого відповідачем в оренду майна визначено в додатку №1, який підписано представниками сторін без зауважень (т.1, а.с.16-21).
З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини справи, судова колегія зазначає, що договір оренди, укладений між сторонами по справі, є оплатним, і обов`язку позивача передати відповідачу в користування об`єкт нерухомості за актом приймання-передачі відповідає обов`язок своєчасно і у повному обсязі сплачувати плату за використання об`єкта оренди до дати підписання акта приймання-передачі об`єкта з оренди.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів, а саме відповідач не сплатив вартість орендної плати за частину жовтня 1935,00 грн., листопад 34630,00 грн., грудень 18370,00 грн., січень  18370,00 грн., лютий 18370,00 грн. Загальна сума заборгованості за оренду складає 91675,00грн. 
Доводи апелянта стосовно відсутності обов`язку сплати заборгованості за лютий 2021 року судовою колегією не приймаються, оскільки пунктом 3.3 укладеного між сторонами договору передбачено, що орендна плата авансується орендарем до десятого числа місяця, що оплачується, у зв`язку з чим обов`язок оплати орендного платежу за лютий 2021 року виник саме до 10.02.2021.
Крім того, не приймаються до уваги доводи апелянта в частині того, що сплачений аванс є забезпечувальним платежем, оскільки вказане суперечить умовам укладеного між сторонами договору.
Також судовою колегією Південно-західного апеляційного господарського суду відхиляються доводи апелята щодо припинення відповідачем підприємницької діяльності, з огляду на наступне. 
За положеннями  ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Відповідно до  ст. 52 Цивільного кодексу України  Фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом ст.ст. 51,  52, 598-609 Цивільного кодексу України,   ст.ст. 202-208 Господарського кодексу України, ч.8 ст. 4 Закону України  “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань”  у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі № 910/8729/18.
Враховуючи викладене, зобов`язання (господарські зобов`язання) Григорова С.Л. за укладеним 15.03.2020 між ТОВ “Українська кабельна компанія” та ФОП Григоровим С.Л. договором оренди нежитлового приміщення №115912030320/20 не припиняються, а продовжують існувати, оскільки Григоров С.Л. як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
За таких обставин, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів погашення відповідачем спірної заборгованості, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовні вимоги про  стягнення  з відповідача заборгованості у вигляді орендної плати за частину жовтня 1935,00 грн., листопад 34630,00 грн., грудень 18370,00 грн., січень  18370,00 грн., лютий 18370,00 грн. обгрунтовано задоволені судом першої інстанції.
Стосовно вимог про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне. 
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".
Відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.
Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:
1)  комунальні  послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);
3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);
4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги":
-балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;
-виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;
-виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;
-споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
Відповідно до ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач комунальних послуг зобов`язаний укласти договір та оплачувати спожиті  комунальні  послуги.
Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до п. 4.2. договору в орендну плату входять експлуатаційні та комунальні витрати Орендаря, пов`язані з утриманням приміщення, крім витрат на електроенергію та опалення. Витрати на електроенергію компенсуються окремо щомісяця, на підставі показань приладів обліку електроенергії згідно рахунку Орендаря. Витрати на опалення компенсуються щомісяця Суборендарем згідно розрахунку Орендаря. Вказані витрати повинні бути компенсовані Суборендарем згідно рахунків і розрахунків на протязі десяти днів з моменту їх отримання.
Разом з тим, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, щодо сплати комунальних платежів, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість з оплати комунальних послуг по електроенергії у розмірі 1077,19грн.: за грудень 346,64грн., за січень 730,55 грн., заборгованість за витрати на опалення приміщення 3574,59грн.: за листопад 1513,09 грн., за грудень 993,60 грн., за січень 1067,90 грн. Загальна сума заборгованості за витрати на комунальні послуги складає 4656,78 грн.
Посилання відповідача на те, що до матеріалів не додано доказу того, що довідки про вартість опалення та електроенергії вручалася чи направлялася Григорову С.Л., а, отже, відсутні підстави вважати, що такий обов`язок ОСОБА_1 був порушений, судом до уваги не приймаються, оскільки сторонами було узгоджено п.2.3.9. договору, яким визначений обов`язок відповідача щомісяця в термін до 3 числа забирати в Орендаря (м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 115, 1 поверх) рахунки, акти. 
Так, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що відповідач повинен був самостійно отримувати зазначені документи та будь якого іншого підтвердження їх надання з боку позивача не вимагається. 
Розрахунок вартості електроенергії здійснюється на підставі показань приладів обліку електроенергії, які надаються в період з 26 по 28 число кожного місяця співробітниками бізнес-центру та наданих енергопостачальною компанією розрахунків ТОВ “Енергопосточальник”. 
Крім того, в матеріалах справи наявна Довідка №13юр від 20.02.2021 щодо вартості електроенергії нарахованої відповідачу за договором, в якій зазначено ціну (визначену енергопостачальною компанією) та показання приладів обліку електроенергії, які за весь період договору оренди відповідачем жодним чином не оскаржувались. 
Також, в матеріалах справи наявна Довідка №12юр від 20.02.2021 щодо вартості опалення нарахованої відповідачу за договором, в якій зазначено ціну (визначену теплопостачальною компанією) та опалювана площа (визначена договором та додатковими угодами до нього). Якість наданих послуг з теплопостачання також за весь період договору оренди відповідачем жодним чином не оскаржувалась.
З огляду на вищезазначене, враховуючи, що станом на день розгляду справи доказів сплати комунальних послуг по електроенергії у розмірі 1077,19 грн.: за грудень у сумі 346,64 грн., за січень у сумі 730,55 грн., заборгованість за витрати на опалення приміщення у розмірі 3574,59 грн.: за листопад у сумі 1513,09 грн., за грудень у сумі 993,60 грн., за січень у сумі 1067,90 грн., не надано, вимоги позивача про стягнення 4656,78 грн. заборгованості за комунальні послуги обгрунтовано задоволено судом першої інстанції.
Стосовно доводів апелянта в частині необґрунтованості стягнення 2278,58 грн. пені та 36740,00грн. штрафу, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.
Згідно з п. 3 ч. 1ст. 611  Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Приписами  ст. 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2  статті 551 Цивільного кодексу України).
Відповідно до  ст. 230 Господарського кодексу України  штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частинами 2 і 4  ст 231 Господарського кодексу  передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості. Розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3  статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6   статті 231 Господарського кодексу України   та  статтями  1,  3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4  статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2  статті 231 Господарського кодексу України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою  статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить   статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі  статтею 549 Цивільного кодексу України        пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до  статті 230 Господарського кодексу України  - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18).
Відповідно до п.7.4 договору орендна плата та інші платежі, що випливають з цього договору перераховані несвоєчасно або не в повному обсязі, стягуються з Орендаря відповідно до чинного законодавства. Орендодавець, в разі прострочення перерахування орендної плати або інших платежів, які випливають із цього договору, має право нарахувати пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) і стягувати її з Орендаря. Пеня нараховується за весь період порушення зобов`язання. У разі невнесення орендної плати протягом двох місяців і більше, Орендар крім пені, встановленої цим пунктом зобов`язаний виплатити Орендодавцю штраф в сумі, що дорівнює дворазовою орендної плати, встановленої договором.
Судова колегія, перевіривши здійснений розрахунок пені у сумі 2278,58 грн. та штрафу у розмірі дворазової орендної плати, а саме 36740,00 грн. за період з 01.10.2020 по 20.02.2021, вважає його вірним та обґрунтованим.
Посилання відповідача на те, що на виконання вимог ухвали Суворовського районного суду міста Одеси від 20.10.2020 у справі №523/13024/20 було проведено обшук у нежитловому приміщенні за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва 115 (8-й та 9-й поверхи) з метою відшукання документів, носіїв інформації - мобільні телефони, сім-карти мобільних операторів, планшети, жорсткі диски, флеш-карти і т.д. Після даних слідчих дій та вилучення офісної техніки провадження господарської діяльності стало неможливим у зв`язку з чим, відповідно до п.8.1. відповідач не несе відповідальності перед позивачем,  оскільки обшуки щодо сторонніх осіб з приводу їх дій, що мають ознаки кримінальних правопорушень не залежали від волі відповідача і ніяким чином цьому не можна було протистояти та за таких обставин відповідач має бути звільнений від покарань у вигляді пені та штрафу, адже, його господарську діяльність було перервано з підстав, що від нього не залежали, судом до уваги не приймається, оскільки розділом 8 договору встановлено обставинами, що виникли мимо волі і бажання сторін і які не можна передбачити або уникнути, включаючи оголошену або фактичну війну, громадянські заворушення, епідемії, блокаду, ембарго, землетруси, повені, пожежі та інші стихійні лиха. 
Однак, відповідачем, на вимогу п.п. 8.2. та 8.3. договору на підтвердження настання даних обставин не було надане Свідоцтво, видане відповідною торговельною палатою або іншим компетентним органом, яке є достатнім підтвердженням наявності і тривалості дії непереборної сили та не повідомлено позивача про перешкоду і її вплив на виконання зобов`язань за договором.
Крім того, судовою колегією не приймаються до уваги доводи апелянта стосовно необхідності зменшення пені, з огляду на наступне.
          Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України  суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У цілях забезпечення принципу рівності сторін (ст.7 Господарського процесуального кодексу України) відносно вирішення судом питання про зменшення суми стягуваної пені, з урахуванням змагальності (ст.13 Господарського процесуального кодексу України) та диспозитивності (ст.14 Господарського процесуального кодексу України) судового процесу, порядок надання відповідних аргументів та доказів у їх підтвердження врегульовано процесуальним законодавством. 
Так, у відповідності до ч.ч. 3, 4 ст.80 Господарського процесуального кодексу України   відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Стаття 194 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує суд вирішувати спір на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, проте ст.119 цього Кодексу передбачає можливість поновлення процесуального строку на здійснення відповідних процесуальних дій (крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення) за відповідним клопотанням сторони, що кореспондується в розглядуваному випадку з п.4 ч.2 ст.202 Кодексу.
Згідно з ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив  подається  в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Разом з тим, будь-яких клопотань відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем до суду першої інстанції не заявлялось.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що за час перебування справи в провадженні суду першої інстанції, відповідачем не було сформульовано заперечення проти задоволення позовних вимог в частині стягнення пені з мотивів необхідності її зменшення – відповідне клопотання відповідачем не було подано до місцевого господарського суду.
          Крім того, відповідно до ч.1, 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судова колегія враховує, що (відповідач) представник відповідача був обізнаний про перебування у провадженні Господарського суду Одеської області справи №916/1430/20 та не був позбавлений можливості звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про долучення додаткових доказів або клопотанням про зменшення штрафних санкцій.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення на підставі наявних в матеріалах справі доказів, а клопотання про зменшення пені до місцевого господарського суду відповідачем не заявлялось, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про необхідність залишення вказаного клопотання відповідача без розгляду, у зв`язку з чим доводи апелянта в цій частині не можуть бути підставою для зміни чи  скасування рішення суду першої інстанції, а доводи доводи апелянта в цій частині відхиляються.
Крім того, суд апеляційної інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 571,90 грн. за період з 01.10.2020 по 20.02.2021, погоджується з його правильністю та зазначає про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 у справі №916/567/21 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 у справі №916/567/21 залишається без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.  129,  269,  275,  276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
          
ПОСТАНОВИВ:          

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 у справі №916/567/21 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 у справі №916/567/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 24.06.2021 у справі №916/567/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 286 ГПК України.

Головуючий суддя:                                                                                                            Н.М. Принцевська
                          
Судді:                                                                                                                                                   Г.І. Діброва
                                                                                                                                                                                                                
                                                                                        Я.Ф. Савицький