УХВАЛА

29 червня 2021 року 
м. Київ
справа №  911/2783/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.,
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І., 
та представників
позивача: Мелехова О.С.,
відповідача: не з`явились,
третьої особи: Навроцький Д.М., Новогребельська І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Озернянської сільської ради Білоцерківського району Київської області
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021
та рішення Господарського суду Київської області від 09.02.2021
у справі № 911/2783/20
за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Озерна" Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків" Національної академії аграрних наук України
до Головного управління Держгеокадастру у Київській області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Озернянська сільська рада Білоцерківського району Київської області
про визнання незаконним та скасування наказу,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року Державне підприємство "Дослідне господарство "Озерна" Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (далі - ДП "ДГ "Озерна") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Озернянської сільської ради Білоцерківського району Київської області) про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 21.12.2019 № 10-10233/15-19-сг.
Рішенням Господарського суду Київської області від 09.02.2021 (суддя Кошик А.Ю.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 (колегія суддів у складі: Тищенко О.В.  - головуючий, Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю.), позовні вимоги      задоволено в повному обсязі. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-10233/15-19-сг від 21.12.2019.
Судами обох інстанцій встановлено, що розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 №29 затверджено технічну документацію щодо складання державного акта на право постійного користування землею дослідному господарству ім. 9 Січня інституту цукрових буряків УААН України (перейменовано на Державне підприємство "Дослідне господарство "Озерна" Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків" НААН України).
На підставі вказаного Розпорядження Дослідному господарству ім. 9 січня Інституту цукрових буряків УААН Білоцерківською районною державною адміністрацією Київської області видано Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ  № 002628 від 28.01.2005.
На замовлення ДП "ДГ "Озерна" в 2014 році виготовлено технічну документацію щодо встановлення меж в натурі, за результатами якої земельній ділянці присвоєно три кадастрові номери 3220484100:10:005:0008 (площею: 714.6820 га), 3220484100:09:010:0002 (площею: 236.4848 га), 3220484100:06:002:0011 (площею: 229.2027 га).
Рішенням Господарського суду Київської області від 18.04.2019 року у справі                                        № 910/14002/18, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019, визнано недійсним Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002628 від 28.01.2005. 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до реєстру речових прав щодо земельних ділянок за кадастровими номерами 3220484100:10:005:0008 (площею: 714.6820 га), 3220484100:09:010:0002 (площею: 236.4848 га), 3220484100:06:002:0011 (площею: 229.2027 га) внесено зміни про те, що ділянки передані у комунальну власність.
16.12.2019 ДП "ДГ "Озерна" звернулось до Головного управління Держгеокадастру в Київській області із заявою про передачу в постійне користування земельних ділянок за кадастровими номерами 3220484100:10:005:0008 (площею: 714.6820 га), 3220484100:09:010:0002 (площею: 236.4848 га), 32204844100:06:002:0011 (площею: 229.2027 га), яким підприємство користувалось на підставі Державного акта на право постійного користування загальною площею 1289,3 га.
Відповідно до листа від 13.01.2020 № 8-10-0.221-470/2-20 за підписом заступника Голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, позивачу було відмовлено в оформленні права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером      32204844100:06:002:0011.
Як зазначає позивач, з вказаного листа йому стало відомо, що за зверненням Озернянської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 16.12.2019 № 615/02-11 спірним Наказом Головного управління від 21.12.2019 № 10-10233/15-19-сг передано Озернянській сільській раді Білоцерківського району Київської області у комунальну власність земельні ділянки с/г призначення державної власності, зокрема з кадастровими номерами 3220484100:10:005:0008, 3220484100:09:010:0002.
Водночас позивач вважає, що визнання недійсним Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002628 від 28.01.2005 не відміняє законності та чинності Розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 №29, відповідні питання по суті не заявлялись та не розглядались у справі № 910/14002/18. Державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002628 від 28.01.2005, визнаний недійсним рішенням Господарського суду Київської області від 18.04.2019 у справі № 910/14002/18, є лише похідним правопосвідчуючим документом, в той час як підставою виникнення права постійного користування є Розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 №29, яке є чинним та не оскаржено. За твердженням позивача, Головне управління Держгеокадастру у Київській області та Озернянська сільська рада Білоцерківського району Київської області передчасно вчиняють дії щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 3220484100:10:005:0008 та 3220484100:09:010:0002, безпідставно вважаючи такі земельні ділянки вільними.
Посилаючись на те, що оскаржуваний Наказ Головного управління від 21.12.2019 № 10-10233/15-19-сг, яким передано Озернянській сільській раді Білоцерківського району Київської області у комунальну власність земельні ділянки с/г призначення державної власності, зокрема з кадастровими номерами 3220484100:10:005:0008, 3220484100:09:010:0002 є таким, що прийнятий з порушенням норм діючого законодавства, незаконним та необгрунтованим, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.
Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що недійсність Державного акта свідчить лише про відсутність правопосвідчувального документу, при цьому не відміняє підстав надання земельної ділянки в постійне користування, та відповідно, не відміняє підстав набуття такого права, яке виникло на підставі відповідного рішення уповноваженого органу, яке є чинним. Саме Розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 №29 є правовою підставою виникнення у позивача відповідного права постійного користування землею, яке було оформлено шляхом складення Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 002628 від 28.01.2005. Розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 №29 є підставою для завершення позивачем оформлення відповідного права в установленому чинним законодавством порядку. Таким чином, позивач має чинне рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняте відповідним органом, яке підлягає виконанню відповідно до вимог Земельного кодексу України. Процедура оформлення земельних ділянок, наданих в постійне користування позивачу, фактично є незавершеною і позивач має право на вчинення дій щодо завершення оформлення наданих за Розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 №29 земельних ділянок у відповідності до діючого на даний час законодавства.
Не погоджуючись з рішенням місцевого та постановою апеляційного господарських судів, третя особа звернулась до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову  у задоволенні позову, посилаючись на те, що судами неправильно застосовано п. 1 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України у редакції від 01.01.2002. Крім цього, суди обох інстанцій неправильно застосували ст. 123 ЗК України та дійшли помилкових висновків про багаторазовість актів індивідуальної дії. Скасування державного акта, як правопосвідчувального документа на землю, має наслідком припинення відповідного речового права, без скасування рішення на підставі якого останній був виданий. Також судами неправильно застосовано положення ст.ст. 125, 126 ЗК України щодо наявності у позивача права постійного користування та неправильно визначено момент виникнення такого права. На думку скаржника, позивачем не правильно обраний спосіб захисту, оскільки на момент передачі земельних ділянок на підставі спірного наказу позивач втратив право користування земельними ділянками, відповідно судових рішень у справі №910/14002/18, і судами не враховано обставин справи № 910/14002/18.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - апеляційним господарським судом не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27.11.2018 у справі № 912/1705/17, від 26.06.2018 у справі № 902/517/17, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 20.09.2018 у справі № 803/884/17, від 21.01.2021 у справі № 750/11678/19, від 22.01.2019  у справі № 910/12224/17, від 12.12.2018 у справі № 925/1265/16, від 20.02.2018 у справі                   № 917/553/17, від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18. 
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.06.2021 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 14.06.2021.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від позивача 27.05.2021 надійшли клопотання про повернення касаційної скарги без розгляду та 03.06.2021 про закриття касаційного провадження, мотивовані тим, що третьою особою до касаційної скарги долучено копію ордеру, який видано для представництва Новогребельською І.М. інтересів Озернянської сільської ради у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду України, а тому не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності у адвоката повноважень на підписання касаційної скарги. Крім цього, до останньої не додано договору про надання правової допомоги, зі змісту якого можливо встановити наявність у адвоката повноважень на підписання скарги від імені Озернянської сільської ради. Розглянувши вказані клопотання, Верховний Суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки касаційна скарга Озернянської сільської ради на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 09.02.2021 у справі № 911/2783/20 підписана не адвокатом, а Головою ліквідаційної комісії Озернянської сільської ради Дробович Ю.Ю., у зв`язку з чим викладені у клопотаннях позивача обставини не знайшли свого підтвердження.
Також до Верховного Суду 17.06.2021 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, поданий 14.06.2021, у якому його представник просить касаційне провадження закрити посилаючись на те, що правовідносини у справах, на постанови Верховного Суду у яких посилається скаржника, не є подібними до тих, що склалися у справі № 911/2783/20. 
В судовому засіданні 29.06.2021 представником позивача заявлено усне клопотання про закриття касаційного провадження у зв`язку з тим, що касаційна скарга Озернянської сільської ради підписана особою, яка не має право її підписувати, так як Маловільшанська сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Озернянської сільської ради, а тому Голова ліквідаційної комісії Озерянської сільської ради не мав права підписувати та подавати касаційну скаргу від імені Озернянської сільської ради. Колегія суддів дійшла висновку про відхилення вказаного клопотання, виходячи з положень ст. 8 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад".
Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників учасників справи, переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження, з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 300 ГПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Отже, з`ясування наявності права скаржника на касаційний перегляд судових рішень з підстав, наведених у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, перебуває в залежності від встановлення сукупності таких складових елементів (критеріїв) як подібність предмета спору (заявлених вимог), підстав позову (вимог), змісту позовних вимог та встановлених судами фактичних обставин, а також наявності однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.
В обґрунтування підстав для відкриття касаційного провадження третя особа посилалась на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 912/1705/17, від 26.06.2018 у справі № 902/517/17, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 20.09.2018 у справі № 803/884/17, від 21.01.2021 у справі № 750/11678/19, від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17, від 12.12.2018 у справі № 925/1265/16, від 20.02.2018 у справі № 917/553/17, від 20.01.2021 у справі  № 318/1274/18.
Водночас посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у  постановах від 27.11.2018 у справі № 912/1705/17, від 26.06.2018 у справі № 902/517/17, від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17 колегією суддів не досліджуються, оскільки касаційна скарга не містить жодного обґрунтування які саме висновки та щодо застосування якої норми права у вказаних постановах не враховано апеляційним судом. При цьому положення ГПК України покладають обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, саме на скаржника, що, з урахуванням положень ст. 290 ГПК України, зобов`язує останнього, а не Суд, у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми. Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та відповідним обґрунтуванням, у зв`язку з лише одним зазначенням скаржником постанов Верховного Суду в якості підстави для відкриття провадження у справі. 
Таким чином, колегією суддів досліджуються доводи скаржника в частині неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 20.09.2018 у справі № 803/884/17, від 21.01.2021 у справі № 750/11678/19, від 12.12.2018 у справі № 925/1265/16, від 20.02.2018 у справі № 917/553/17, від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18.
Дослідивши вказані постанови колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення Верховного Суду в яких посилається скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, не є подібними, з огляду на таке.
Так у справі № 803/884/17 фізична особа звернулась до суду з позовом до Облради, в якому просила скасувати рішення відповідача "Про надання мисливських угідь у користування ГО "ТМР "Горинь" та № 13/32 "Про надання мисливських угідь у користування ГО "ТМР "Легіон". Волинський окружний адміністративний суд ухвалою, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, закрив провадження у справі, оскільки спір у справі не є публічно-правовим і не належить до юрисдикцій адміністративних судів. Залишаючи без змін вказані судові рішення Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 вказала, що Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Отже, у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (користування), тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Скасування такого акта не породжує наслідків для користувача земельної ділянки, оскільки в такої особи виникло право користування земельною ділянкою, яке ґрунтується на правовстановлюючих документах. Відтак обраний спосіб захисту порушеного права (оскарження рішення суб`єкта владних повноважень про розпорядження земельною ділянкою) не забезпечує його реального захисту.
Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду розглядалось питання юрисдикції відповідного спору, і Суд зазначив, що скасування такого акта не породжує наслідків для користувача земельної ділянки, оскільки в такої особи виникло право користування земельною ділянкою, яке ґрунтується на правовстановлюючих документах.
Водночас у справі № 911/2783/20 не досліджується питання юрисдикції відповідного спору.
Таким чином, правовідносини у справі № 911/2783/20 та у справі № 803/884/17 є відмінними за встановленими судами фактичними обставинами та матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.
У справі № 750/11678/19 фізична особа звернулась з позовом до Чернігівської міської ради, іншої фізичної особи, у якому просила визнати незаконним і скасувати пункт рішення сорок першої сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 20.06.2014 про визнання таким, що втратив чинність пункт 1.16 рішення сорокової сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 25.04.2014 про передачу позивачу у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду, позов задоволено. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21.01.2021, зокрема, послався на п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти; до ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права. У вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України. В той же час, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: відсутність факту виконання рішення, що скасовується; відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.
У справі № 750/11678/19 судами було встановлено, що пункт 1.16 рішення Чернігівської міської ради від 25.04.2014 про передачу було визнано таким, що втратив чинність у зв`язку із уточненням без його конкретизації, чим було порушено права та охоронювані законом інтереси позивача. Тобто орган місцевого самоврядування скасував власне прийняте рішення, і КЦС ВС посилався на вказаний висновок КСУ саме в контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, в той час як такі обставини у справі № 911/2783/20 відсутні. 
Таким чином, правовідносини у справі № 911/2783/20 та у справі № 750/11678/19 є відмінними за встановленими судами фактичними обставинами та матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин. 
Що ж до посилань скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, то у ній прокурор в інтересах держави в особі Севастопольської міської ради звернувся до суду з позовом до фізичної особи, третя особа - ОК "ЖБТІЗ "Верджиния", про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га,  виданого на ім`я відповідача, витребування цієї земельної ділянки з незаконного володіння фізичної особи на користь держави в особі Севастопольської міської ради. Рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополя, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Севастополя, в задоволенні позову відмовлено. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи оскаржені судові рішення, у постанові від 12.12.2018 зазначила, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами,      що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. За таких обставин, у справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов помилкового висновку про те, що обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам Закону з тих підстав, що визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю можливе тільки у разі визнання недійсним (незаконним) зазначеного розпорядження, на підставі якого видано цей державний акт.
Таким чином, ВП ВС вказала на належність такого способу захисту як визнання державного акта недійсним в контексті його відповідності ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, в той час як предметом позову у справі № 911/2783/20 не є скасування відповідного державного акта.
Таким чином, правовідносини у справі № 911/2783/20 та у справі № 2-3007/11 є відмінними за предметом позову, встановленими судами фактичними обставинами та матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.
При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що судами обох інстанцій щодо наявності в Озернянської сільської ради права на замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Озерна, вул. Перковського, 9а, визнаного у справі №910/14002/18, встановлено, що таке право стосується лише частини земельної ділянки орієнтовною площею 0,54 га для обслуговування будівель закладів освіти. Відповідно, в решті спірних земельних ділянок за Озернянською сільською радою не визнавалось право на замовлення розроблення проекту землеустрою.
Що ж до посилань скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 925/1265/16, то в ній Міністерство оборони України та Квартирно  експлуатаційний відділ м. Біла Церква заявили позов до Управління Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області про визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 848395, виданого 08.02.2007 Національному дендрологічному парку "Софіївка" на підставі рішення Уманської міської ради № 4.12-4/5 від 15.09.2006, і державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 848373, виданого 29.03.2007 Уманському державному аграрному університету на підставі того ж рішення Уманської міської ради. Позовні вимоги, з посиланням на ст. 155 ЗК України були мотивовані тим, що пункти вказаного рішення Уманської міської ради, котрі були підставою для видачі оспорюваних актів, визнані в судовому порядку нечинними та скасовані. Господарський суд Черкаської області рішенням, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду, у позові відмовив. В свою чергу, Вищий господарський суд України своєю постановою зазначені вище постанову та рішення скасував, прийняв нове рішення про задоволення позову. Скасовуючи постанову Вищого господарського суду України та змінюючи мотивувальні частини постанови апеляційного та рішення місцевого господарських судів, ВП ВС зазначила, що Міністерство оборони України та Квартирно  експлуатаційний відділ м. Біла Церква визначили відповідачем у цій справі Управління Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області, не зазначивши обставин порушення останнім їхніх прав та не навівши нормативного обґрунтування протиправності дій відповідача, фактично оспорюючи правомірність дій третіх осіб у справі щодо використання земельних ділянок, визначених спірними актами. Не встановлено порушень прав позивачів саме відповідачем та не наведено нормативного обґрунтування такого порушення і попередніми судовими інстанціями. Крім цього, ВП ВС у п. 5.10 (на неврахування якого посилається скаржника) постанови зазначила, що державний акт - це документ, що посвідчує право на земельну ділянку, із визнанням недійсним якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спір про право може бути не вирішеним. У випадку коли позивач стверджує про порушення свого права постійного користування частиною земельної ділянки особою, яка володіє нею шляхом державної реєстрації за собою права власності (права користування) цієї спірної частини, право позивача може бути захищено шляхом подання позову про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України), витребування нерухомості з володіння, усунення перешкод у користуванні майном (статті 387, 388, 391, 396 ЦК України) чи іншим способом відповідно до закону.
Тобто у вказаній справі прокурор просив визнати недійсними державні акти на право постійного користування земельними ділянками після того, як пункти вказаного рішення Уманської міської ради, котрі були підставою для видачі оспорюваних актів, визнані в судовому порядку нечинними та скасовані, фактично оспорюючи правомірність дій третіх осіб у справі щодо використання земельних ділянок, визначених спірними актами.
Разом з тим, у справі № 911/2783/20 предметом позову є визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 21.12.2019 № 10-10233/15-19-сг, за яким відповідна передача земельних ділянок відбувалась на підставі та в порядку ст. 117 Земельного кодексу України із земель державної власності до земель комунальної власності, виходячи з факту відсутності у позивача прав на такі земельні ділянки, що встановлено у справі № 910/14002/18.
Водночас судами обох інстанцій встановлено, що: у справі №910/14002/18 визнано за Озернянською сільською радою право на замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише частини земельної ділянки орієнтовною площею 0,54 га для обслуговування будівель закладів освіти, і в решті спірних земельних ділянок за Озернянською сільською радою не визнавалось право на замовлення розроблення проекту землеустрою; звернення ДП "ДГ "Озерна" зареєстровано Головним управлінням Держгеокадастру в Київській області за вх. №8-10524/0/1-19 від 16.12.2019, а звернення Озернянської сільської ради - через 4 дні після звернення державного підприємства, проте вже 21.12.2019 відповідачем видано наказ, яким земельні ділянки з кадастровими номерами передано до комунальної власності Озернянської сільської ради.
Тобто правовідносини у справах № 911/2783/20 та № 925/1265/16 є відмінними за предметами позову та встановленими фактичними обставинами справи.
Крім цього, відповідно до самого ж висновку Великої Палати Верховного Суду, у випадку коли позивач стверджує про порушення свого права постійного користування частиною земельної ділянки особою, яка володіє нею шляхом державної реєстрації за собою права власності (права користування) цієї спірної частини, право позивача може бути захищено шляхом подання позову про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України), витребування нерухомості з володіння, усунення перешкод у користуванні майном (статті 387, 388, 391, 396 ЦК України) чи іншим способом відповідно до закону.
Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. 
В свою чергу у справі № 917/553/17 (постанова Верховного Суду від 20.02.2018) предметом спору були вимоги товариства з обмеженою відповідальністю до виконавчого комітету сільської ради про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Залишаючи без змін судові рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог, Верховний Суд зазначив, що      скаржник не врахував положення ч. 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до яких записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Отже законодавцем врегульована правова ситуація у разі невідповідності відомостей, що внесені та містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документами. При цьому правовстановлюючі документи, якими позивач обґрунтовував набуття права власності на нерухоме майно скасовані, а тому записи щодо реєстрації за позивачем у 2009 році права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документу, який згодом скасовано, не свідчить про набуття позивачем права власності на зазначене майно. Враховуючи викладене, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів наявність у нього права власності на спірне нерухоме майно як на час подання позову, так і на час видачі спірного свідоцтва про право власності, а тому не довів наявність у нього прав та охоронюваних законом інтересів, які порушено внаслідок видачі такого свідоцтва.
В той же час у справі № 911/2783/20 судами встановлено, що підставою виникнення права постійного користування є Розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації від 22.01.2003 року №29, яке є чинним та не оскаржено. Тобто правовідносини у ній та у справі № 911/2783/20 є різними за предметом позову, підставами, встановленими судами фактичними обставинами та матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.
Що ж до посилань скаржника на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18, то у вказаній справі фізична особа звернулась до сільської ради з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду, позов залишено без задоволення. Верховний Суд погодився з висновком суду про відсутність правових підстави для визнання за позивачем права власності на вказане майно з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, однак у зв`язку з тим, що позивач серед іншого, посилався на положення ст. 120 ЗК України, яка регулює перехід права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, а суди у повній мірі не перевірили доводи позивача, які він указував у позовній заяві, про те, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку, КЦС ВС дійшов висновку про скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд  до суду першої інстанції.
Водночас, вказана справа відмінна від справи № 911/2783/20 за предметом позову, його підставами, у розглядуваній справі питання застосування ст. 120 ЗК України не є предметом дослідження (однак воно досліджувалось у справі № 910/14002/18), а також встановленими судами фактичними обставинами та матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.
Інші доводи скаржника, зокрема щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій п. 1 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України у редакції від 01.01.2002 та щодо неправильно встановлених обставин справи, що призвело до неправильного застосування норм Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", не обґрунтовані відповідною підставою для відкриття касаційного провадження, що унеможливлює їх перегляд Верховним Судом.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що правовідносини у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилався скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, не є подібними з викладених вище підстав. 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Суд нагадує, що вирази "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним. 
Крім того, суттєвим є той факт, що застосовне національне право відповідає поняттю "законність", визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom"). 
Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі "Diya 97 v. Ukraine").
Правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. 
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п. 31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (правова позиція, викладена в ухвалі ОП КГС від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 234, 235, 287, 296, 326 ГПК України, Верховний Суд, - 
У Х В А Л И В :
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Озернянської сільської ради Білоцерківського району Київської області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 09.02.2021 у справі № 911/2783/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                             Могил С.К.   
Судді:                                                                                                     Волковицька Н.О.
                                                                                                               Случ О.В.